100 danmarkshistorier

Morten
Pedersen

Aarhus Universitetsforlag

”Vi vil leve i det Tempo som blev til ved vor Teknik / Det er Byens røde Pulsslag ud til Rørdals graa Fabrik / Og vi ved at de stoute Ahner Skipper Klement og Jens Bang / Om de kunde, vilde de synge sammen med os Byens Sang". Sådan skrev Nordjyllands Social Demokrat om cementfabrikken Aalborg Portland i Rørdal i 1930. Fabrikken har fysisk og mentalt tegnet billedet af Aalborg – og aalborgenserne – i over 125 år.

|| Aalborg Portland

Den spæde begyndelse

Da der i sensommeren 1889 blev udsendt prospekter for aktietegning i en cementfabrik lidt øst for Aalborg, tegnede det ikke til at blive en begivenhed af større betydning for danmarkshistorien. Bagmændene var lokale Aalborgfolk i kompagniskab med det lille ingeniørfirma F.L. Smidth & Co. De koncentrerede sig i første omgang om at overbevise investorer om, at fabriksprojektet var en god idé. Det handlede især om råstoffer og om at forhindre, at tyske industrialister fik fingrene i dem:

”Ved Limfjorden, en halv Mil Østen for Aalborg, tæt ved Fjorden, ligger der umaadelige Masser af Kridt, og paa det flade Terrain mellem Kridtbakkerne og Fjorden, store Masser af Ler. Begge disse Raamaterialer ere af Tysklands første Cementtekniker, Dr. Erdmenger, erklæret for at være fortrinlige til Cementfabrikation. Udlandets Cementfabrikker, der alt i mange Aar have hentet Kridt, der er Hovedmassen Raamaterialet (for hver Del Ler bruges der 2 à 3 Dele Kridt) fra Danmark, hvor man aldrig selv har haft Blikket for at her, bedre end noget andet Sted ere de bedste Betingelser for en rentabel Cementfabrikation, have i den sidste Tid særlig henvendt deres Opmærksomhed paa de her anførte Kridtlejer, hvor Kridten er af en usædvanlig Renhed”.

Kridtet er Limfjordens hvide guld. Det norrøne navn for kalk (lím) har lagt navn til fjorden. Flere steder langs fjorden ligger kridtforekomsterne helt op under jordoverfladen. Især i fjordskrænterne omkring Aalborg kan kridtet nemt udgraves til industrielle formål.

|| Aalborg Portland

Prospektet pegede også på, hvordan store skibe kunne lægge direkte til kaj ved Limfjorden, så det ville blive nemt at fragte både brændsel ind til fabrikken og cement ud til forbrugerne. Konklusionen var derfor klar:

”Der kan derfor ikke være Tvivl om, at en Cementfabrik der, anlagt rationelt, med Benyttelse af Nutidens mest økonomiske Fabrikationsmethoder, vil være et ualmindeligt rentabelt Foretagende […]”.

Det kunne ligne propaganda fra desperate forretningsfolk i den nordjyske hovedby, der havde lidt hårdt efter den norske selvstændighed små 100 år tidligere. Men det var det ikke. For da Aalborg Portland blev bygget i 1889, blev det ikke kun startskuddet til et af de største erhvervseventyr i danmarkshistorien. Dønningerne nåede også kloden rundt.

Rødvig Cementfabrik ca. 1900. Postkort.

|| Stevns Lokalhistoriske Arkiv

Da Jens Marinus rejste til Macao

En dag i forsommeren 1897 forlod arbejdsmand Jens Marinus Jensen sin familie og hjemmet i landsbyen Romdrup lidt sydøst for Aalborg for at begive sig ud på den lange rejse til den lille halvø Macao ved Perleflodens udmunding i Det Østkinesiske Hav. Rejsen blev ikke kun skelsættende for hans eget og familiens liv. Jens Marinus forlod nemlig sit beskedne udgangspunkt for at blive bindeled mellem Kinas helt nye cementindustri og branchen i Danmark. Her havde F.L. Smidth & Co. specialiseret sig i at udvikle nye metoder til at fremstille cement siden etableringen i 1882, og ud over Aalborg Portland var der etableret en håndfuld større cementfabrikker siden 1870’erne. Jens Marinus var nu udset til rollen som en af spydspidserne for det danske fremstød, der i de næste 50 år skulle udvikle sig til en veritabel erobring af ledelsen af stort set hele Asiens cementindustri.

Jens Marinus kunne nemlig noget, som ikke mange andre arbejdsmænd i verden kunne. I 1890’erne havde han arbejdet på Aalborg Portland og havde oplevet, hvordan fabrikken ikke alene var bygget for at producere cement. Den skulle også fungere som testanlæg og udstillingsvindue for F.L. Smidth & Co.s nye metoder til cementfremstilling, der i løbet af de næste 25 år kom til at revolutionere verdens cementindustri og dermed bane vejen for det moderne industrialiserede byggeri, vi kender i dag.

Jens Marinus havde haft den nye teknologi tæt inde på sin egen krop som brændemester ved Aalborg Portlands cementovne. Da The Green Island Cement Co. – den første moderne cementfabrik i den kinesiske sfære – bestilte 12 Aalborgovne i 1896, var det oplagt, at han blev en del af kerneleverancen. Jens Marinus havde som en af ganske få personer i verden førstehåndserfaring med de moderne ovne og måtte derfor rejse til Macao for at øse af sin højteknologiske specialviden.

De trygge rammer i Romdrup blev udskiftet med en ensom, støvet og farlig tilværelse på en cementfabrik på en fjern ø midt i et af kolonitidens brændpunkter. Rundt omkring Macao var det kinesiske kejserrige ved at blive skåret op som en melon til et middagsselskab, hvor især de britiske, franske, tyske og japanske kolonimagter hver sikrede sig en portion. Macao var under portugisisk kontrol, da Jens Marinus ankom og indledte sin nye tilværelse som leder for driften af ovnene og for den arbejdsstyrke, som håndterede det kridt og ler, der blev brændt til cement. Han boede i en kontorbygning på fabriksområdet – klos op ad de maskiner, han nu havde ansvaret for – og her fik han følgeskab af sin kone Ellen og deres to børn i 1898. Glæden ved gensynet blev dog kort, for på den varme og støvplagede fabrik blev Ellen hurtigt syg og døde. Julen 1898-99 måtte Jens Marinus og børnene derfor fejre alene.

Den lille familie havde dog mulighed for at dele sorgen med andre danskere fra The Green Island Cement Co.s medarbejderskare. Allerede i 1890 havde Verner Uldall nemlig forladt sit hjem i Rødvig på Stevns for at blive ingeniør ved The Green Island Cement Co., og her havde han altså haft fem år til at forberede den situation, der nu på ulykkelig vis var resulteret i, at familien fra Romdrup stod moderløs i Macao.

En af Danmarks største erhvervsmoguler gennem tiderne banede vejen for Verner Uldall. Før Uldall rejste til Macao, havde han nemlig været ingeniør ved den langt mindre Rødvig Cementfabrik, der var etableret i 1870. Her omfattede ejerkredsen C.F. Tietgen (1829-1901), der stod bag nogle af Danmarks største erhvervssucceser – fx Det Forenede Dampskibs-Selskab (DFDS), De Danske Sukkerfabrikker og De Danske Spritfabrikker. Det havde skabt en direkte forbindelse til Kina.

I Kina var Tietgen i fuld gang med at udrulle de telegrafkabler, der for første gang forbandt det østlige Asien med Vesten. I ly af Danmarks politiske ubetydelighed var det lykkedes ham at manøvrere mellem stormagtsinteresser og erobre værdifulde kontrakter på linjeføringerne, og han havde opbygget et solidt netværk i de centrale kinesiske magtcirkler omkring Hongkong.

En af Tietgens nærmeste samarbejdspartnere var den ledende kraft i Kinas industrialisering, Li Hongzhang (1823-1901), der i 1882 sendte sine mest betroede medarbejdere på personligt besøg hos den danske forbindelse og hans virksomheder i København og resten af Danmark. Få år senere kunne Verner Uldall så begive sig til Macao, hvor han ret hurtigt overtog styringen af den helt nye cementfabrik – først som direktør, siden som administrerende direktør for virksomhedens 3.000 kinesiske arbejdere.

The Green Island Cement Co., Macao, ca. 1900. Brændemester Jens Marinus Jensen overvåger arbejdet ved bunden af en af fabrikkens skaktovne.

|| FLSmidths arkiver

I årtierne omkring 1900 brugte Uldall kræfter på at gennemføre en solid udbygning af det danske brohoved. I kølvandet på Uldall og Jens Marinus kunne danske ingeniører og cementarbejdere derfor tage afsked med hjemlandet og begive sig til Fjernøsten for at arbejde i den nye kinesiske cementindustri – i første omgang i Macao og Hongkong og senere andre steder i Kina. Flere kom fra Aalborgområdet, der havde udviklet sig til et af knudepunkterne for branchens teknologiske udvikling. Efterhånden var der vokset fem fabrikker frem i en ring omkring Aalborg, og her kunne de ansatte tilegne sig de kernekompetencer, der gjorde dem til værdifulde salgsobjekter, når den nye teknologi skulle sælges til cementindustrien kloden rundt.

Da The Green Island Cement Co. byggede endnu en fabrik i 1904, denne gang ved Gin Drinkers Bay i Hongkong, blev den da også bemandet med aalborgensere i driftsledelsen og udstyret med dansk indkøbte roterovne, der var sidste skrig i den teknologiske udvikling. De helt nyudviklede roterovne havde været en del af Aalborg Portlands maskinpark siden 1899, og de blev snart fundament for cementproduktion overalt. Da The Green Island Cement Co. købte et par ovne i 1904, var det stort set kun danskere, der kunne betjene dem. For at få dem sat forsvarligt i gang i Hongkong fulgte der derfor to brændemestre med, Jens Peter Kristensen og Thomas Ch.J. Christensen, der blev ledsaget af cementarbejderen Martin Chr. Rasmussen – alle fra Aalborgforstaden Vejgaard.

Fra midten af 1890’erne var styringen af Kinas cementproduktion dermed solidt placeret på danske hænder. I løbet af det halve århundrede frem mod Anden Verdenskrig blev billedet fra Macao og Hongkong i hovedtræk gentaget igen og igen, efterhånden som den kinesiske cementindustri kom til at bestå af mange flere og meget større fabrikker.

Med et glimt i øjet kan man sige, at mønstret blev cementeret, da den sidste kejser Puyis (1906-1967) centraladministration bestilte en komplet cementfabrik fra København. Så kunne leverancerne af cement til byggeriet af Kinas jernbanenet foregå uden indblanding fra cementleverandører fra de vestlige kolonimagter. Det blev gentaget flere gange i slutningen af 1920’erne, da der efter en pause under den langvarige borgerkrig, der fulgte efter Yuan Shikais (1859-1916) udråbelse af sig selv som kejser (1916) igen blev bygget cementfabrikker i Kina. Og det var især tilfældet, da Chiang Kai-sheks (1887-1975) provinsregeringer fra slutningen af 1920’erne begyndte at bestille fabrikker til levering af den cement, der var nødvendig, hvis Kina skulle genopbygges og komme på fode igen efter et årtis altødelæggende krigshandlinger.

I virkeligheden blev der tale om et halvt århundredes dansk monopol på teknologimarkedet i den kinesiske cementindustri. Kinas cementfabrikker blev – næsten uden undtagelser – hverken bygget for dansk kapital eller genstand for dansk ejerskab, men danskere stod i spidsen for dem frem til det krigskaos, der kom til at præge 1930’ernes slutning. Vejen var banet for en stadig strøm af dansk teknologi, maskiner og mandskab til den kinesiske cementindustri. Det var en model, der set med danske øjne både var langt mere lukrativ og fri for risici, end hvis man selv havde skullet investere i Kinas cementfabrikker.

Markedserobringen

Historien om danskerne på de kinesiske cementfabrikker er imidlertid langtfra en enlig svale. Det var nemlig ikke kun i Kina, at der stod danskere bag skabelsen og ledelsen af den industri, der har leveret det byggemateriale, som blev det moderne samfunds foretrukne. Det gjorde der også mange andre steder i verden – i Europa, Rusland, Nord- og Sydamerika og i Afrika i det omfang, der overhovedet blev bygget cementfabrikker i første halvdel af 1900-tallet.

F.L. Smidth & Co. blev etableret af Frederik Læssøe Smidth (1850-1899) i 1882 og siden drevet frem i kompagniskab med Alexander Foss (1858-1925) og Poul Larsen (1859-1935). De tre ingeniører skabte virksomheden, og de havde et stærkt ønske om at få fortalt dens historie – især om Aalborg Portlands tilblivelse og virksomhedens globale bedrifter. I jubilæumsskrifter kunne der derfor fra 1910’erne stolt berettes, hvordan

The Green Island Cement Co., Hongkong, ca. 1905. Brændemester Jens Peter Christensen poserer for kameraet.

|| Nordjyllands Historiske Museum

”Det er saaledes paa Erfaringer, skabt gennem Aalborg-Portland-Cement Fabriks Arbejde, at hele Cementindustriens moderne Udvikling er bygget op”.

I F.L. Smidth & Co.s og Aalborg Portlands fortællinger om sig selv ved jubilæer for de to virksomheder kunne man også læse, hvordan virksomhederne i 1913 havde solgt over 3.000 rørmøller, der malede den brændte cement til det pulver, vi også kender fra byggemarkederne i dag. Det fremgår også, at F.L. Smidth & Co. i 1930 havde leveret 250 af verdens cementfabrikker, og man kan få overblik over, hvordan aktiviteten var steget fra 10 internationale fabriksbyggerier i 1890’erne til 42 fabrikker i det følgende tiår og over 135 fabrikker i 1920’erne. Alt sammen var det maskiner og anlæg i en størrelse, der uden videre placerede F.L. Smidth & Co.s aktiviteter centralt i den allermest omkostningstunge del af verdens sværindustri.

Efter Anden Verdenskrig havde maskiner og anlæg leveret af F.L. Smidth & Co. kapacitet til at stå for halvdelen af klodens cementproduktion. Og for at få lidt begreb om, hvad det konkret betød, behøver man blot at nævne, at den globale cementproduktion i løbet af 1950’erne steg fra 100 millioner tons årligt til det dobbelte. I 1970’erne nåede tallet op på 300 millioner tons. På det tidspunkt var Danmarks uden sammenligning største industrivirksomhed i det 20. århundrede for længst en realitet. I næsten 100 år havde markedet for den danske cementteknologi været enormt.

Asien kom til at spille en helt særlig rolle. For selv om det var oplagt, at Europa blev det største marked for den danske eksport af alt fra viden til enkeltmaskiner og komplette fabrikker, var Asien i perioder i det 20. århundrede tæt på at nå samme niveau. I 1930’erne lagde Asien beslag på mere end en tredjedel af F.L. Smidth & Co.s globale omsætning, kun få procentpoint lavere end Vesteuropa. Efter Anden Verdenskrig svingede niveauet mellem 20 og 30 %.

De danske cementfolk hentede altså en betragtelig del af deres indtjening på et af verdens fjerneste og mest fremmedartede markeder. Asiens betydning for de danske interesser blev dertil sat yderligere i relief af, at det mildt sagt ikke var her, at tyngdepunktet i verdens cementproduktion befandt sig. Det kan godt være, at der var udsigt til, at det en dag ville blive sådan, men i midten af det 20. århundrede var cement fortsat noget, der blev fremstillet i enten Vesteuropa eller Nordamerika. I hvert fald stort set. Asien tegnede sig kun for ca. 10 % af verdens fremstilling af cement. Sammenlagt tegner alle tallene og oplysningerne altså et billede af, at danskerne med F.L. Smidth & Co. i spidsen lagde beslag på en stor del af verdensmarkedet for teknologi til cementproduktion.

På det asiatiske marked kom Kina til at spille en betydelig rolle i tiden frem mod Anden Verdenskrig. Der blev i alt solgt næsten 90 komplette anlæg til cementproduktion til hele Asien i den periode, og heraf tegnede Kina sig for de 17. Maler vi med en bred pensel og remser nogle få tal op undervejs, tegner der sig et gennemgående billede af, hvor danskerne var mest aktive i Asien – og hvem deres samarbejdspartnere var.

Kina blev nemlig langtfra den største asiatiske modtager af det danske maskineri. Den rolle blev indtaget af den britiske kronkoloni Indien, der aftog godt en tredjedel af leverancerne fra Danmark frem til 1938. I Indien opførte F.L. Smidth & Co. den første fabrik ved Bombay for et britisk firma, Arbuthnot & Co., i 1904. Initiativet overgik imidlertid til inderne selv, i takt med at den indiske selvstændighedsbevægelse – Swadeshi – blev stadig stærkere. Fra 1913 til 1938 var forretningsimperiet omkring Tatafamilien, der stadig i dag hører til verdens største industrikonglomerater, hyppige kunder i København. Det blev grundstenen til Indiens cementindustri, der efter årtusindskiftet har været i voldsom vækst.

I 1910-1920’erne blev der også leveret danskfremstillede cementfabrikker til Siam, Hollandsk Indien og Fransk Indokina. Altså de lande, vi i dag kender som Thailand, Indonesien og Vietnam. Det blev blandt andet udgangspunktet for The Siam Cement Group, der blev etableret af kong Rama 6. (1880-1925), og som udviklede sig under dansk ledelse frem til 1971. I dag er The Siam Cement Group Sydøstasiens største industrikoncern med over 65.000 ansatte. Det er fortsat et af guldæggene for det thailandske kongehus.

Endelig tegnede Japan sig for en stor del af de danske teknologileverancer. Det skete, efter at der i 1927 omsider gik hul på bylden. I løbet af kun 11 år, indtil 1938, kunne F.L. Smidth & Co. nemlig sælge stort set det samme antal produktionsanlæg til Japan, i alt 28, som man havde brugt tre årtier på at afhænde i Indien. Hovedkunderne var Asano og Onoda, der var etableret som cementkoncerner i 1880’erne, og som siden havde udviklet sig til de to største japanske zaibatsuer – datidens japanske betegnelse for et erhvervskonglomerat. Efter den japanske overgivelse i kølvandet på atomvåbensprængningerne over Hiroshima og Nagasaki i 1945 blev de opløst af den amerikanske besættelsesmagt. Amerikanerne beslaglagde ejerfamiliernes værdier og eliminerede samtidig en væsentlig del af det økonomiske grundlag for de magtbaser, der havde ført Japan ind i ti års krige i Østasien.

Overalt hvor de kom frem før Anden Verdenskrig – fra Japan i øst til Indien i vest – havnede de danske ingeniører, brændemestre og cementarbejdere midt i landenes økonomiske centre og magteliter, og de fik helt centrale roller for cementbranchen, der blev afgørende for et moderne, industrialiseret Asien. Det harmonerer umiddelbart meget dårligt med det billede af Erhvervsdanmark, som historikere, medier og den brede befolkning traditionelt har tegnet. Det er nemlig et billede af en lille, politisk og økonomisk ubetydelig nation, der har været befolket af bønder, og hvor industrien kom udefra og først sent, omkring 1960, fik nævneværdig betydning.

Så hvordan kunne det gå til, at virksomheder og personer fra det lille og fjerne Danmark fik så afgørende en rolle for Asiens industrialisering allerede fra 1890’erne? Det handler denne bog om. Bogen fortæller, hvordan danskere som Verner Uldall fra Rødvig og Jens Marinus fra Vejgaard frem mod Anden Verdenskrig ankom til fjerne destinationer på Asiens cementfabrikker, og hvordan de måtte håndtere alle tænkelige – og utænkelige – situationer i de fremmedartede omgivelser. Men den handler om mere end dem og deres aktiviteter. For historien om, hvordan danskere skabte Asiens cementindustri, er en del af en større fortælling om, at Danmark har udviklet sig til en af verdens førende industrinationer siden 1800-tallets anden halvdel. For det kan man faktisk godt argumentere for at kalde Danmark. I hvert fald hvis man tager højde for, at landet i hele perioden havde indbyggertal, der var sammenlignelige med de største tyske byer, og som ikke nåede på højde med Berlin, hvor indbyggertallet nåede fire millioner i 1925. Og hvis man retter blikket mod, at over halvdelen af danskerne siden 1890’erne har boet i byer, hvor de har arbejdet for virksomheder, der har specialiseret sig i at udnytte tidens førende teknologier.

Historien om Danmark som industrination er altså vigtig at få med i det samlede billede af den nyere danmarkshistorie, fordi industrien har spillet en central rolle for landets udvikling i de seneste 150 år. Men den er også tungtvejende, fordi industrien tit og ofte har været nedtonet eller endda helt glemt, når der har skullet fortælles historier om det moderne Erhvervsdanmark. Det er uheldigt på mange måder. Ikke kun fordi dem, der har taget initiativ til og ejet industrivirksomhederne, måske har følt sig stødt på manchetterne. Det er også uheldigt, fordi resultatet er et misvisende billede af landet som en bondenation og dermed en skæv fortælling om, hvem vi er, hvor vi kommer fra, og ikke mindst hvor vi er på vej hen. Glemmer vi industrien, går vi glip af indblikket i, hvad der har gjort Danmark til et rigt land, der er karakteriseret af kreativitet og innovation – og som gerne skulle være det i fremtiden.

Nederlands-Indische Portland Cement Maatschappijs cementfabrik ved Padang på Sumatra 1931. Fabrikken blev etableret med tysk maskineri i 1911, men herefter stod F.L. Smidth & Co. for en række rekonstruktioner og udvidelser. Fabrikken kører endnu.

|| FLSmidths arkiver

Den større fortælling kommer vi tilbage til i bogens sidste afsnit. Vi lægger ud med at se på forudsætningerne for cementeventyret hjemme i Danmark. For hvad satte danskerne i stand til at erobre store dele af verdensmarkedet – og opnå monopol i så godt som hele Asien? Og hvad satte dem i stand til at gøre det inden for en af datidens mest kapitalkrævende og højteknologiske industribrancher? Det var det centrale spørgsmål for danskerne, og det er det sådan set stadig i dag, hvor F.L. Smidth & Co. fortsat sælger teknologi til verdens cementindustri. Hvordan i alverden kunne danskerne feje deres udenlandske konkurrenter af banen? Var det tilfældigheder? Eller fulgte der særlige fordele med at komme fra Danmark?

Måske kan vi ovenikøbet lære noget af den historie.

Selv om der stadig skal flyttes rundt på ting og sager manuelt, drives Kinas enorme cementproduktion med moderne teknologi. Udgangspunktet var F.L. Smidth & Co.s teknologioverførsler til Kina i begyndelsen af 1900-tallet, men i dag bygger kineserne deres egne fabrikker – og har gjort livet svært for den danske teknologieksportør. Cementfabrik i Yunnanprovinsen i det sydlige Kina 2006.

|| Stringer/Reuters/Ritzau Scanpix

En anden slags kapital

Vil man vide noget om, hvad virksomhederne kan gøre i fremtiden, kan man se på, hvad de har gjort, når de har begivet sig ud på fremmede markeder. Tit og ofte har forskere peget på muligheden for at trække på store kapitalbeholdninger som en forudsætning. Tanken har groft sagt været, at der skal penge til, før virksomheder kan investere i verdensomspændende multinationale organisationer og lægge beslag på markeder i hele verdensdele. Det sætter som udgangspunkt F.L. Smidth & Co.s markedserobringer i 1900-tallets første halvdel i relief. For selv om der var kapital til rådighed i 1800-tallets danske erhvervsliv, kunne det ikke tåle sammenligning med størrelsen af de pengetanke, der fandtes i Tyskland, Storbritannien eller USA.

Så hvad lå bag, at en enkelt virksomhed og et relativt lille antal enkeltpersoner fra det lille og fjerne Danmark kunne få så afgørende en rolle for Asiens industrialisering? Svaret er helt overordnet, at kapital kan være andet og mere end penge.

I dag taler danske politikere ofte om fordelene ved at komme fra en lille og åben økonomi, og det er velkendt, at den fordel også var til rådighed for 100 år siden. Det var den især med de politiske overtoner, der blandt andet hjalp Tietgen på vej i 1870’ernes Kina. Kom man fra Danmark, behøvede man ikke at spekulere over, om samarbejdspartnerne var bange for at få en dansk kolonihærs geværløb stukket op under næsen. Eller for at blive kørt ud på et sidespor af danske pengestærke interesser. Ingen af delene fandtes, og det alene kunne mere eller mindre automatisk medvirke til at placere danskerne i et behageligt samarbejdsklima i Kina, Hollandsk Indien, Siam og Britisk Indien.

Samtidig kunne man trække på forbindelser til danskere, der allerede befandt sig derude. Muligheden var nært forbundet med, at der var danskere i centrale netværkspositioner overraskende mange steder i verden. Det var også en ressource, F.L. Smidth & Co. kunne trække på i Macao og Kina fra 1880’erne.

Helt afgørende for F.L. Smidth & Co. var det imidlertid, at de asiatiske cementproducenter kunne købe noget i Danmark, som de havde lyst og vilje til at købe, blandt andet fordi de ikke kunne købe det ret mange andre steder. Kort og godt handlede det om moderne teknologi som fx møller og brændeovne – og den viden, der skulle til for at køre med dem – som var udviklet på det danske hjemmemarked.

Historien om erobringen af det asiatiske marked for cementteknologi begynder derfor i Danmark. Den har karakter af en national historie, men den er samtidig et lille stykke lokalhistorie fra Aalborgområdet.

Kernen

F.L. Smidth & Co. tilbød udstyr til cementproduktion til kunder kloden rundt. Det er lidt teknisk at beskrive deres kerneprodukt. Men det giver bogstaveligt talt jordforbindelse. For hovedprincippet i fremstilling af cement er, at man ved en temperatur på ca. 1.500 grader brænder kalk, der er blandet op med andre materialer, som traditionelt har været vand og ler. De kemiske processer ved brændingen giver materialet de vandhærdende egenskaber, der er så værdifulde ved cementen.

Fremstilling af cement var kendt i den romerske oldtid, men teknologien gik herefter i glemmebogen, indtil den blev genopdaget i Storbritannien i 1800-tallet. Det blev grundlaget for en egentlig cementindustri, hvor produktionen foregik i fabrikker, der mest af alt var sammenblandinger af teglværker, kalkbrænderier og kornmøllerier.

Blandingen af råmaterialerne blev som regel foretaget i vand i slæmmer – store kar med roterende røreaggregater, der var velkendte fra teglværksindustrien. Den færdige slamblanding kunne derefter ledes ud i reservoirer, hvor den stod til bundfældning, inden den kunne skæres ud i blokke, der efter tørring kunne fragtes til brændingen. Det var både mandskabskrævende og sæsonafhængigt arbejde, og om vinteren måtte fabrikkerne ofte standses helt.

Brændingen foregik i vertikale skaktovne af typer, der var kendt fra den traditionelle kalk- og mørtelindustri. Det indebar en masse arbejde med opstabling af de tørre råsten i ovnene – efterfulgt af selve brændingen fra ovnens nederste indfyringsåbninger – inden den brændte cement efter en afkøling atter kunne rages ud af ovnen. Med andre ord en tung og ustabil proces.

Herefter blev de brændte sten knust og formalet til pulver i valse- og mølleanlæg med horisontalt kørende møllesten – teknikkerne var hentet fra traditionelle kornmøllerier. Holdbarheden på møllesten var dog lav ved cement, og behovet for hyppige standsninger, reparationer og udskiftninger af sliddele højt. Afslutningsvis blev det færdige cementpulver med håndkraft skovlet op i trætønder – et både langsommeligt og ekstremt ubehageligt arbejde.

Aalborg Portland Cementfabrik ved Rørdal beskæftigede i 1935 over 1.000 arbejdere og var netop blevet udstyret med verdens længste roterovn – med den høje skorsten yderst til højre. To år senere byggede F.L. Smidth & Co. en kopi af ovnen ved Nanjing for Chiang Kaishek-styret.

|| Aalborg Stadsarkiv

Det var kort sagt noget bøvl at lave cement i 1800-tallet. Forudsætningen for den moderne verdens enorme cementforbrug var derfor nye produktionsmetoder. Der var brug for teknikker, der ikke var lånt fra andre brancher, men var udviklet til formålet. Da de begyndte at dukke op i begyndelsen af 1880’erne, fik det karakter af en teknologisk revolution.

Nu kom initiativet ikke længere kun fra Storbritannien, men også fra virksomheder fra den amerikanske industri og fra Tyskland og Danmark. Det var heller ikke længere den enkelte fabrikant, der eksperimenterede med nye metoder på sin egen cementfabrik. Den moderne cementindustri blev nu drevet frem af de polyteknikere, der var begyndt at strømme ud fra de højere læreanstalter i Storbritannien, USA, Tyskland og Danmark. Samtidig opstod der nye virksomheder, som udviklede og fremstillede teknologi til cementindustrien. En af de virksomheder var F.L. Smidth & Co., der fra begyndelsen blev et udpræget ingeniørforetagende.

Fra omkring 1880 blev cementindustrien med andre ord genstand for specialisering og arbejdsdeling, og det leverede det afgørende skub til branchens udvikling. Det basale vidensfundament blev sikret fra de statslige forsknings- og uddannelsesinstitutioners side. Det skete i første omgang ved uddannelse af ingeniører fra Polyteknisk Læreanstalt og fra omkring år 1900 med decideret forskning i materiallære, hvoraf især cement blev et stort emne. Udviklingen af produktionsteknologi blev varetaget af få stærkt specialiserede (private) virksomheder, mens selve cementfremstillingen foregik hos en række cementfabrikanter. Hver især kunne så fokusere på at dygtiggøre sig inden for sit eget felt.

I Danmark blev arbejdsdelingen for alvor udfoldet, da F.L. Smidth & Co. tog initiativ til at etablere Aalborg Portland Cement Fabrik A/S ved Aalborg i 1889. Det gav nemlig F.L. Smidth & Co. mulighed for at foretage eksperimenter med nye produktionsanlæg og for at fremvise anlæg til potentielle købere.

De største landvindinger blev især nået på områder, hvor F.L. Smidth & Co. kom i besiddelse af andres opfindelser og brugte anlæggene i Aalborg til videreudvikling og tests. Resultatet blev patenter på en lang række nye teknikker, der kunne sælges til verdens cementfabrikanter. Allerede fra de første år var fokus på kernen i cementproduktionen – ovnene og mølleanlæggene.

Et karakteristisk eksempel er udviklingen af nye valse- og mølletyper til findeling og blanding af råmaterialerne og til formaling af den brændte cement til pulverform. Fra 1890’erne blev udviklingsarbejdet fokuseret omkring rørmøllen, som den danske ingeniør L.M. Davidsen (1861-1926) havde opfundet og patenteret i Frankrig i 1892. Rørmøllen var kort fortalt et vandretliggende stålrør, der indeholdt kugler af flint eller stål, som knuste materiale ved en langsom rotation af møllen.

F.L. Smidth & Co. købte Davidsens patent i 1892. Herefter blev de første rørmøller installeret på Aalborg Portland, og man kunne tage fat på justeringer og videre udviklinger. Danskerne kom dermed til at stå stærkt på mølleområdet og havde i 1914 monteret og sat gang i 3.000 rørmøller på cementfabrikker verden rundt.

Udviklingsarbejdet var til tider ekstremt ressourcekrævende. Udviklingen af nye højpræcise gear til at drive møllerne tog over to år, før man i 1923 var nødt til at skrotte de første og begynde helt forfra. Til gengæld kunne F.L. Smidth & Co. så patentere sine egne gear og gøre dem til en fast bestanddel af de solgte mølleanlæg.

Det afgørende gennembrud kom imidlertid med monteringen af de første roterovne til cementbrændingen.

Roterovnen var patenteret i Storbritannien i 1877, hvor det dog aldrig lykkedes at få den sat i drift. Det var imidlertid tilfældet i USA, hvor der var eksperimenteret med indfyring – først med råolie og siden med formalet kulstøv. Efter at Poul Larsen havde set et eksemplar i drift på en fabrik i Pennsylvania, blev der derfor i 1898 taget initiativ til købet af to roterovne til Aalborg Portland. Herefter gik det stærkt. De to roterovne var blandt de første, der blev sat i drift i Europa, og erfaringerne gav F.L. Smidth & Co. et kerneprodukt at sælge til verdens cementfabrikanter.

Den første roterovn på Aalborg Portland ca. 1900.

|| FLSmidths arkiver

Kort fortalt samlede roterovnen flere gamle produktionsprocesser i et enkelt skråtstillet roterende stålrør, der blev opvarmet med en flamme fra bunden. Ved en kombination af ovnens hældning og en konstant rotation kunne råslammen nemlig glide ned gennem røret, og undervejs blev den tørret og brændt, inden materialet faldt ud af ovnens bund og gik til mølleriet.

Resultatet var enorme forbedringer. De to nye roterovne på Aalborg Portland kunne producere over 100.000 tønder cement årligt. Det svarede til otte skaktovnes kapacitet og kunne ovenikøbet klares med en bemanding på kun fire arbejdere og en brændemester og helt uden den mandskabstunge og sæsonafhængige råvarehåndtering, skaktovnsdriften havde krævet.

Salgspotentialet var indlysende stort. Men før man kom så langt, var det nødvendigt med enorme udviklingsinvesteringer – fx til de nye møller og ovne.

I dag kalder vi den slags for innovation. Og innovation er dyrt!

I den forbindelse var det ikke en ulempe at komme fra en lille økonomi som den danske, selv om man kunne tro det. I Danmark var der måske nok ikke de største pengetanke at dykke ned i, men til gengæld kunne man koordinere og styre de ressourcer, der var til rådighed. Det bringer os tilbage til den danske småstatsfordel og ikke mindst lokalhistorien omkring Aalborg.

Småstatsfordelen

Samarbejdet med de danske cementfabrikker gav F.L. Smidth & Co. mulighed for at gennemføre ekstremt omkostningstunge innovationsprojekter på testanlæg i virksomhedens baghave. Og det var ikke bare en afgørende fordel, men reelt set hele kernefundamentet under det danske cementeventyr.

Nogen skulle jo betale for innovationsindsatsen. Forestiller man sig, at grundarbejdet skulle have foregået på de store cementmarkeder i fx Tyskland eller Storbritannien, ville det have været på fabrikker, der var i konstant konkurrence med andre cementfabrikker. I denne konkurrencesituation ville der være et konstant pres på cementprisen, og alle fabrikkerne ville være tvunget til at søge den lavest mulige pris for at overleve. Hovedparten af regningen ville der ikke have været andre til at betale end F.L. Smidth & Co. selv.

En sådan konkurrencesituation kunne man undgå i Danmark, og det gjorde det muligt at rejse midler fra salget af cement, der kunne skabe luft til at eksperimentere med nye produktionsmetoder. Med andre ord var det markant billigere at være dansk teknologiudvikler og maskinproducent.

Metoden var en effektiv koordinering af interesserne hos de relativt få danske cementfabrikker og cementforhandlere, så man både kunne undgå, at de konkurrerede uhensigtsmæssigt med hinanden på priserne, og at udenlandske producenter fik en fod til jorden over for de danske cementforbrugere. Man kan måske sige, at gennem en sådan koordinering blev omkostningerne til innovationen fordelt på mange skuldre, og den fik nærmest karakter af et fælles nationalt projekt. Eller F.L. Smidth & Co. tvang med brug af monopol- og kartellignende metoder danske cementforbrugere til at betale regningen for den dyre innovation.

Under alle omstændigheder var det en af fordelene ved at komme fra en småstat, der her kom til udtryk for fuld udblæsning. Her var småstatsfordelen imidlertid af en helt anden karakter end det, der ofte har været forbundet med begrebet – nemlig den lidt hyggelige fortælling om den aura af åben økonomi, fredelighed og politisk neutralitet, der omgav danske erhvervsfolk i udlandet, og som de kunne nyde godt af, når de mødtes med forretningsfolk i Siam, Indien, Kina og Japan. Det handlede i stedet om monopolstyring, kontrol med produktionsmidlerne og rå magt.

Koordineringen af interesserne på det danske hjemmemarked blev opbygget ad flere omgange. Da Aalborg Portland blev etableret i 1889, eksisterede der to lidt ældre cementfabrikker ved Mariager Fjord, mens en række tidlige anlæg på især Bornholm for længst havde udspillet deres rolle. Ved Limfjorden skabte en kombination af kridtforekomster og sejladsmuligheder imidlertid optimale vilkår for moderne cementproduktion, og efter 1889 fulgte 25 år med yderligere fire fabrikker og flere forsøg på fabriksetableringer ved Aalborg og Nørresundby.

Kridtgraven ved Nørresundby Portland Cement Fabrik ca. 1920. Fabrikken blev etableret på initiativ af Østasiatisk Kompagni (ØK), og store dele af produktionen blev sejlet til Siam – datidens navn for Thailand – på rederiets skibe. I dag er kridtgraven en sø og midtpunkt i et rekreativt område.

|| Sundby-Samlingernes Lokalhistoriske Arkiv

I 1891 forsøgte Isidor Henius (1820-1901), der ejede Aalborgs største spritfabrik, med britisk kapital og teknologi at etablere en cementfabrik ved sit private gods syd for Aalborg. Selskabets navn var The Danish Portland Cement Company Ltd. Lokale Aalborgfolk tegnede aktier, mens Aalborg-jernstøberiet De Smithske leverede maskiner til fabrikken. Fabrikken blev dog ikke aktiv, før et nyt aktieselskab, Portland Cementfabrikken Danmark, overtog den og fik en produktion i gang i 1898.

Det var en trussel mod F.L. Smidth & Co.s forretning. Der var både udenlandsk kapital i foretagendet og konkurrerende maskinleverandører på spil. Truslen blev imidlertid endnu større, da Portland Cementfabrikken Norden blev anlagt ved Hasseris lidt vest for Aalborg i 1899. Fabrikken blev nemlig ikke alene finansieret af lokale kræfter, men blev også sat i gang i 1901 med blandt andet to roterovne, der blev indkøbt fra en af F.L. Smidth & Co.s tyske konkurrenter. Det betød yderligere risiko for underminering af Aalborg Portlands markedsposition, og det var samtidig introduktionen af en udenlandsk konkurrent, der kunne anvende den nye fabrik direkte i konkurrencen med F.L. Smidth & Co. andre steder i verden.

På fotoet fra 1915 ses Portland Cementfabrikken Norden.

|| Aalborg Stadsarkiv

Set med F.L. Smidth & Co.s øjne var situationen uholdbar. I kraft af partnerskabet med Aalborg Portland rådede man dog over langt den største af de tre fabrikker. Udgangspunktet for en priskrig var derfor godt. Den kom i årene efter 1900. Resultatet blev, at Aalborg Portland, der havde været ene om at give driftsoverskud, i 1904-1905 overtog både Danmark og Norden, og begge fabrikker kom under F.L. Smidth & Co.s kontrol.

Der opstod imidlertid hurtigt nye trusler. For godt hjulpet af opadgående konjunkturer førte et stort jordskælv i San Francisco, USA, i april 1906 nemlig til voldsomt stigende efterspørgsel på cement. Resultatet blev en bølge af spekulationer, der fik tilnavnet ”cementfeberen”. Alene i løbet af 1906 blev der stiftet hele fire nye cementfabrikker i Aalborgområdet. For at forhindre, at de blev til noget, måtte Aalborg Portland købe alle de ler- og kridtholdige arealer, hvor der kunne være fare – eller mulighed, hvis man repræsenterede modparten – for nye fabrikker. Nord for fjorden kom man dog for sent, og her nåede en række københavnske murermestre og cementvarefabrikanter at opkøbe grundarealer øst for Nørresundby.

Også den trussel lykkedes det imidlertid at inddæmme, da H.N. Andersens (1852-1937) handels- og shippingvirksomhed ØK (Det Østasiatiske Kompagni) gik ind i foretagendet og etablerede Nørresundby Portland Cementfabrik i 1908. Det skete i bedste forståelse med Aalborg Portland. Fabrikken blev bygget af F.L. Smidth & Co. og indgik direkte i de kartelaftaler, der nu gik under navnet Cementringen.

Samtidig, i 1908, havde de københavnske murermestre igen forsøgt sig. Denne gang med en ny fabrik ved Mariager Fjord, Kongsdal Cement Fabrik. Det nyttede bare ikke ret meget, for efter en kort priskrig måtte den også give op og lade sig indrullere i Cementringen.

Herefter fulgte flere års forsøg på at etablere konkurrerende fabrikker, men det var først i 1911, at det med Dansk Andels Cementfabrik (DAC) igen lykkedes at nå frem til et nyt fabriksbyggeri. Det blev Aalborgområdets femte cementfabrik. Bag initiativet stod FDB (Fællesforeningen for Danmarks Brugsforeninger), der havde indgået en rabataftale med Cementringen i 1911, men følte sig snydt, da aftalen omgående førte til prisforhøjelser.

DAC-fabrikken blev derfor bygget med maskineri fra aarhusianske Frichs, og fra 1913 fulgte så endnu en voldsom priskrig, og FDB blev stævnet for aftalebrud. Det førte til standsning af fabrikken, der først kom i gang igen i 1917, og på grund af mangel på brændsel under Første Verdenskrig opnåede den først fuld kapacitet i 1928.

Det var lykkedes at stække DAC, og da Aalborg Portland ovenikøbet i 1919 havde overtaget de to gamle cementfabrikker ved Mariager Fjord, havde F.L. Smidth & Co. effektivt sat sig på kontrollen med hele den danske cementindustri. Det var ganske betegnende for situationen, at Kongsdalfabrikkens bestyrelse i 1926 var ledet af FLS-stifteren Poul Larsen og dertil talte Aalborg Portlands direktør Ditlev Berg (1853-1932). Man behøver ikke stor fantasi for at forestille sig, hvem der bestemte på de bestyrelsesmøder, og at det var udelukket at tale om at købe maskineri hos konkurrenterne.

Den danske monopolteknologi var en fasttømret realitet.

Tyskerne

Godt beskyttet af samarbejdet i Cementringen kunne F.L. Smidth & Co. fra 1890’erne i ro og mag koncentrere sig om at udvikle moderne teknologi på de danske cementfabrikker – og lade de danske cementforbrugere betale regningen. Resultatet var en revolution af den danske cementproduktion. I gennemsnitstal havde en cementarbejder i løbet af 1800-tallet fremstillet ca. 50 tons cement årligt, mens tallet var steget til 100 tons i 1890’erne og nåede 300 tons i 1910. Så der var noget at prale af, når der skulle sælges cementfabrikker til kunder i resten af Europa og andre steder i verden. Om det så gav danskerne afgørende salgsargumenter, afhang naturligvis af, hvad konkurrenterne kunne præstere. Og på det punkt stod det klart, at det især var tyskerne, der skulle holdes øje med.

Der blev ganske vist satset på at udvikle cementteknologi hos nogle af de største maskinproducenter i både Storbritannien og USA. Men selv om der var tale om virksomheder, der langt oversteg F.L. Smidth & Co. i størrelse, var der dog to afgørende forskelle. For det første var maskineri til cementfabrikanter blot et af flere produkter i et stort varekatalog, og for det andet kunne de ikke samarbejde om teknologiudvikling med landenes cementindustri, der ikke var så nært og stramt styret som det danske. Resultatet blev et mere spredt fokus i de britiske og amerikanske maskinproducenters strategi.

I England meldte Vickers & Co. fra Sheffield sig på banen fra 1900’erne, men virksomhedens hovedprodukt var våben – især krigsskibe, flyvere og maskingeværer, der blev benyttet under Første Verdenskrig. Tilsvarende havde Allis-Chalmers fra USA cementovne og -møller på hylderne, men fokus var især på landbrugsmaskineri. Cementfabrikker var ikke et speciale. I virkeligheden var det udelukkende en verdensomspændende salgsorganisation, der adskilte Vickers og Allis-Chalmers fra danske virksomheder som Kjærs Maskinfabrik i Aalborg og Frichs i Aarhus.

I Tyskland mindede situationen på mange måder om den danske. De tyske cementfabrikker havde nemlig været dygtige til at koordinere samarbejdet siden dannelsen af Verein für Fabrikation von Ziegeln, Thonwaaren, Kalk und Cement (1865), der blev efterfulgt af fælles aftaler om pris- og kvalitetskontrol og produktionsstandarder. Samarbejdet omfattede også de tyske banker, og der var altså styr på koordineringen i et omfang, der ikke stod tilbage for den danske model med F.L. Smidth & Co. i centrum.

Samarbejdet omfattede også teknologifirmaer, blandt andre Amme, Giesecke & Konegen, Fellner & Ziegler, Humboldt og Polysius, der koordinerede aktiviteterne med tysk grundighed. Fx grundlagde de i 1904 i fællesskab Brennofenbauanstalt i Hamborg, hvor der blev fremstillet og udviklet roterovne. I den forbindelse blev den tyske pendant til brugen af Aalborg Portland som testanlæg cementfabrikken Hemmoor, der var placeret lige uden for Hamborg.

Koordineringen med de højere læreanstalter var også på plads. Det kom symbolsk til udtryk, da Otto Polysius (1863-1933) i 1928 blev Ehrensenator ved Technische Hochschule Charlottenburg, mens Max Polysius (1870-1932) blev Dr.-Ing. ved Technische Hochschule Braunschweig.

Konklusionen er altså, at danskerne stod med særdeles stærke kort på hånden, når de ville sælge cementteknologi kloden rundt. Men samtidig kunne kunderne faktisk godt gå andre steder hen og købe det, de manglede – enten i en lidt tyndere aftapning i England eller USA eller på et højt niveau i Tyskland. De velkoordinerede tyskere, og især Polysius, blev derfor F.L. Smidth & Co.s hovedkonkurrent i det, der siden har været en ligelig tvedeling af verdensmarkedet. I hvert fald indtil den kinesiske cementindustri for alvor fik gang i hjulene i 1990’erne og med sine egne teknologiproducenter forrykkede balancen totalt.

De seneste 20 års voldsomme udvikling i Kina bygger på det arbejde, som danskere fra 1890’erne udførte frem til Anden Verdenskrig. De blev spydspidser for den række af danskere, der rejste ud for at arbejde i den asiatiske cementindustri, og det er deres udfordringer og muligheder derude, vi nu vender os imod.

Lederen af det kinesiske nationalistparti (Kuomintang) og en af F.L. Smidth & Co.s storkunder, Chiang Kai-shek. Chiang var en af Sun Yat-sens (1866-1925) nærmeste allierede og blev Nationalistpartiets leder i 1925. Fra 1928 stod han i spidsen for Kuomintangs militære styrker, der både førte krig mod Kinas kommunistiske parti og i 1937-1938 mod de fremrykkende japanske invasionshære. Efter det endelige nederlag til Mao Zedongs (1893-1976) styrker i 1948 flygtede Chiang til Taiwan, hvor han regerede indtil sin død i 1975.

|| Pictures From History/Akg-Images/Ritzau Scanpix

En farverig verden

Med det danske monopol rådede F.L. Smidth & Co. over en palet af fordele, der gav gode kort på hånden i konkurrencen med især de tyske konkurrenter. Spørgsmålet var så, hvordan kortene kunne spilles i dagligdagen, når det skulle ske på fjerne, fremmedartede og meget omskiftelige steder i Asien.

De bedste til at give svar på spørgsmålet var uden tvivl de danskere, der rejste derud og arbejdede som sælgere, montører, cementarbejdere og direktører. Det er derfor dem og deres historier, der står i centrum for fortællingen om cement.

Det er en farverig verden at begive sig ind i.

Fortællingerne bringer os først til Kina – til kejserrigets første store cementfabrik The Chee Hsin Cement Co. ved Tangshan i 1906-1907. På kejserens cementfabrik kom danskerne for alvor ind i den kinesiske monopolvarme, men som tiden gik, dukkede der også udfordringer op. I Tangshan skal vi derfor møde ingeniøren Harry Schrøder (1883-1965) i årene omkring 1920, hvor han efter små ti år i Kina ikke længere havde den nyeste teknologi. Han var derfor ved at udvikle sig til et alvorligt problem – både for F.L. Smidth & Co. og for kineserne – og historien viser, at danskerne lå inde med en afgørende kapital i kraft af teknologisk overlegenhed.

I Tangshan skal vi også møde den iltre Emil Schmit-Jensen, der bragte både sig selv og F.L. Smidth & Co. i vanskeligheder i 1930’erne. Schmit-Jensen var til tider lidt hurtig i vendingen, men baggrunden for modgangen var i bund og grund en anden. I 1930’erne var kineserne nemlig ved at varme godt og grundigt op til det økonomiske boom, der imidlertid først blev virkelighed 60 år senere på grund af krige og kommunistiske ideologiske eksperimenter. Det kunne man ikke vide i 1930’erne, hvor de første spæde tegn på kinesisk modernisering og vækst satte de danske fordele under alvorligt pres, og det fik Schmit-Jensen at føle. Når vi skal med ham og et par andre danskere, Niels Jensen (1905-1971) og Erik Nyholm (1903-1989), rundt i Kina i de sidste år inden Anden Verdenskrig, er det derfor for at se på en dagligdag, der mest af alt kunne en ligne en generalprøve på, hvad der er sket i de seneste 20-25 år.

Efter Kina begiver vi os en kort tur til Indien. Her byggede Ejnar Lassen Landorph (1888-1934) cementfabrikker for Tatafamilien nær Agra i 1920’erne, mens han sloges med bylder, feber og hjemve. Imens brugte inderne ham og hans teknologiske indsigt i et kompliceret spil for at eliminere afhængigheden af de britiske interesser. Det var ikke en situation, der huede Landorph. Men fortællingen udtrykker, hvordan danskerne kunne opbygge en meget stærk position i Indien og reelt sætte sig på hele det indiske marked for cementteknologi.

Endelig skal vi til Japan med Thorkild Stig-Nielsen (1892-1973) for at høre, hvordan den danske indsats involverede den danske regering, det danske kongehus og den japanske kejserfamilie i Solens Rige.

Vi begynder i Kina.

Tangshan

Fra deres boliger ved de støvede cementfabrikker i Macao og Hongkong kunne Verner Uldall, Jens Marinus Jensen og de andre danskere se ind mod det kinesiske fastland, hvor der efterhånden også var et oplagt marked for dansk cementteknologi. Det stod lysende klart, at hvis Kina skulle genvinde fordums position som Riget i Midten – og måske endda bare gøre sig forhåbninger om at overleve som selvstændig nation – skulle der industri og modernisering til. Der ville blive brug for masser af cement.

Et britisk selskab havde da også bygget den første cementfabrik på fastlandet allerede i 1889. Det var ved byen Tangshan ca. 100 km fra Beijing, hvor der var kalk, ler og kulforekomster – og en jernbane, så cementen kunne køres direkte til Beijing eller til udskibning via Qinhuangdao. Den britiske cementvirksomhed havde haft det svært og havde aldrig produceret cement i nævneværdige mængder. I 1906-1907 blev virksomheden imidlertid reorganiseret som et nyt aktieselskab under navnet The Chee Hsin Cement Co. – eller på nutidskinesisk Qixin Yanghui Gongsi, Det Nye Cementkompagni. Det betød, at Kinas mest magtfulde mennesker rykkede ind som fabrikkens bagmænd, og så kom der gang i foretagendet. Tangshanfabrikken blev en statsgaranteret succes.

Den kejserlige administration arbejdede med planer om enorme udvidelser af det kinesiske jernbanenet, og The Chee Hsin Cement Co. fik til opgave at levere cement til broer, perroner og andre byggerier. Det gamle Qingdynasti var hårdt presset af kolonimagterne og interne kinesiske magtkampe og havde ryggen mod muren. Lykkedes det ikke at modernisere og bevare kontrollen med Kina, var nationens dage talte. Øget industrialisering og økonomisk vækst skulle på banen, ellers ville det gå helt galt. Jernbaner var helt afgørende for udviklingen.

Overtagelsen og reorganiseringen af Tangshanfabrikken blev derfor håndteret af magtfulde personer i det kejserlige system. Forhandlingsleder og direktør var Zhou Xuexi (1866-1947), der skulle sørge for industrialiseringen og den økonomiske udvikling af provinsen ved Beijing. Zhou var også hærleder og overguvernør Yuan Shikais højre hånd, og alt, hvad han foretog sig, foregik derfor med Kinas bedst organiserede hærstyrker i ryggen.

The Chee Hsin Cement Co. var altså et gennempolitiseret foretagende. Det kom også til udtryk i sammensætningen af ejerkredsen. Den kom nemlig til at omfatte fire af Yuan Shikais sønner og godt et dusin af embedsmændene i hans provinsadministration. Da Yuan Shikai selv overtog posten som kinesisk præsident (1912) og selvudråbt kejser (1916), var otte af hans ministre storaktionærer i Tangshanfabrikken.

På den baggrund kunne The Chee Hsin Cement Co. uden videre få monopol på det kinesiske cementmarked. Selskabet fik skattefrihed og monopol på cementproduktion i hele Nordkina, og samtidig blev afsætningen sikret gennem langsigtede kontrakter til de regeringsdrevne jernbanebyggerier. Før midten af 1920’erne lykkedes det derfor ikke for andre kinesiske cementfabrikanter at få et ben til jorden.

På det tidspunkt havde The Chee Hsin Cement Co. allerede været dansk interessesfære i årtier. 1890’ernes stærke danske cementposition i Macao og Hongkong var nemlig et perfekt udstillingsvindue over for kinesiske politikere og embedsmænd, og kineserne vidste jo i forvejen, at det var ufarligt at samarbejde med danskerne. Det havde de gjort i århundreder, først med danske søfolk og handlende i Canton, og igen fra 1860’erne, hvor C.F. Tietgen begyndte at lægge de første telegrafkabler til Fjernøsten.

Det blev derfor også F.L. Smidth & Co., der fik ordren på at bygge Tangshanfabrikken i 1906. Det betød arbejde på kontorerne i Vestergade i København og på maskinfabrikken i Valby. Allerede i 1907 blev alt, hvad der skulle bruges til at bygge en cementfabrik, derfor sejlet fra København til havnebyen Tianjin. Efter ankomsten med jernbanen i Tangshan blev roterovnene, møllerne og pakkemaskinerne monteret i en ny fabrik, der blev tilrettelagt efter tegninger udført af F.L. Smidth & Co. Alt arbejde blev ledet af danske ingeniører, montører og brændemestre.

Tangshanfabrikken var altså ejet af Kinas magthavere, men den blev købt i Danmark og opført af danskere. Inden længe kom den også under dansk ledelse, men det krævede lidt anstrengelser, før sagen faldt på plads. I hvert fald blev det i første omgang tyskeren H. Günther (1872-1936), der fik titel af chefingeniør og dermed havde det overordnede ansvar for Tangshanfabrikken.

Det var nok ikke lige det, man havde håbet i København, men det var ikke ensbetydende med, at man gav op. For der var hårdt brug for cement i Kina, og allerede i 1910 fik F.L. Smidth & Co. ordre på at udvide Tangshanfabrikken. Så i løbet af 1910-1911 kunne der sendes yderligere to roterovne til Kina, og nu lykkedes det at få en dansk ingeniør gjort til en del af leverancen.

Det drejede sig om den kun 27-årige Harry Schrøder, der var født på Frederiksberg og var blevet ansat af F.L. Smidth & Co efter sin polytekniske eksamen i 1906. Efter fire år ved hovedkontoret i København kunne Harry Schrøder rejse til Kina for at lede arbejdet med fabriksudvidelsen, og fra 1911 kom han på The Chee Hsin Cement Co.s lønningsliste som ledende ingeniør. Hvordan H. Günther håndterede pludselig at blive desavoueret på den måde, er ikke godt at vide. Måske havde tyskeren ikke kunnet løfte opgaven. Under alle omstændigheder udbrød der hård konkurrence mellem de to europæere. Det var derfor ikke altid til at vide hjemme i København, hvem der bestemte, men man håbede selvfølgelig på Harry Schrøder. Omkring 1920 så det da også ud til, at tyskeren i lange perioder kun var chef af navn, mens Harry Schrøder reelt var fabrikkens leder.

Udskibning af hvid cement fra Aalborg Portland. Kridtforekomsterne i Rørdal er især velegnede til produktion af hvid cement, der er ressourcekrævende at fremstille – men som mange foretrækker af æstetiske årsager. Aalborg Portland fremstiller hvid cement på fabrikker i Danmark, Egypten, Kina, Malaysia og USA.

|| Aalborg Portland

Samtidig blev fabrikken udvidet igen med danskleverede maskiner – roterovne, møllerier og pakkerier. Det var reelt ensbetydende med opførelsen af en helt ny fabrik ved siden af den gamle, og Harry Schrøder skulle stå for ledelsen af det hele. På det tidspunkt var det imidlertid længe siden, at han havde været i København. Hans kendskab til den rivende teknologiske udvikling var ved at være godt rustent. Det skulle vise sig at blive et problem for alle – for ham selv, for F.L. Smidth & Co. og for kineserne.

Under pres i Kina – Harry Schrøder

Når danskerne besatte poster – som Harry Schrøder i 1920 – var det fuldstændig afgørende, at de kunne noget, kineserne ikke selv kunne. Ellers var der ingen grund til, at de var der. Konkret betød det, at de skulle vide noget om, hvordan cementmaskineriet kunne køre bedst muligt. Eller at de som minimum kunne finde ud af det ved at få fat i F.L. Smidth & Co.s hovedkontor i København, hvor koncernens teknologiske kompetencer var koncentreret. Der skulle være noget at handle med fra dansk side. Det var kernen i hele konceptet med arbejdsdeling mellem aktørerne i cementindustrien, der havde drevet branchen fremad på verdensplan siden 1880’erne.

Sad man som dansker på en lidt afsidesliggende cementfabrik i Kina i 1910’erne, var det imidlertid ikke så ligetil at holde sig opdateret med, hvad der foregik i København. Og slet ikke hvis der var tale om komplicerede ingeniørtekniske emner. Der kunne godt nok skrives breve og sendes telegrammer til og fra København, men brevene tog uger og ofte måneder om at nå frem, og telegrammer var en kortfattet og kostbar affære. Det var ikke det samme som at mødes ansigt til ansigt, og med datidens transportmidler var det kun yderst sjældent en mulighed.

Det var baggrunden for, at Harry Schrøder kom under voldsomt pres i årene efter den store udvidelse af fabrikken i 1920. For det kan godt være, at han vidste mere end kineserne om, hvordan de nye maskiner fungerede, men han vidste tilsyneladende ikke nok. Der blev nemlig ret hurtigt problemer med anlægget. Cementen var simpelthen alt for svag, og kineserne klagede igen og igen til København over, at det dyre maskineri ikke levede ikke op til forventningerne.

Det var ikke i nogens interesse, at cementen var ubrugelig. I 1923 måtte de to ingeniører Neergaard og Nygaard derfor rejse til Tangshan for at besigtige fabrikken, der var helt under Harry Schrøders ledelse. Besøget skulle resultere en rapport til København, så der kunne blive rettet op på fejlene. Rapporten kom imidlertid ikke til at handle om fejl på roterovne og møller. Den mundede i stedet ud i en decideret irettesættelse fra hovedkontoret til Harry Schrøder i oktober 1923.

Hovedkontorets ingeniører kunne nemlig konstatere, at driften havde været uregelmæssig, fordi Harry Schrøder ikke havde været i stand til at få maskineriet til at fungere. Hovedkontoret måtte derfor konkludere, at det først med Neergaard og Nyegaards rapporter var blevet klart i København, at problemerne ikke skyldtes fejl og mangler ved de danske maskiner. Problemerne udsprang derimod af forhold, som ”[…] rettelig burde henføres til Mangel ved Driften ved Deres Fabrik”.

Hvad forklaringen var, kunne man ikke rigtig blive klog på hjemme i København, men der kunne kun være tale om to muligheder. Det stod nemlig klart, at selv om maskineriet var velfungerende, havde det fået skylden for problemerne med den fremstillede cement. Enten havde Harry Schrøder altså ikke været klar over, hvad der foregik, og uforvarende sendt aben videre til København, eller også havde han – sandsynligvis mod bedre vidende – skudt ansvaret over på maskineriet og dermed på F.L. Smidth & Co. Og var det sidste tilfældet, var den oplagte forklaring, at han ønskede at skjule sin egen inkompetence for sine kinesiske arbejdsgivere.

Set fra København var det svært at se Harry Schrøder som andet end en mand, der var på vej ud af kontrol. Det var, kort sagt, for længe siden, han havde været i København for at høre om de nyeste tekniske landvindinger og i Aalborg for at se testversioner i funktion.

Vurderingen lå da også ligefor i lyset af, at Harry Schrøder havde været under pres siden desavoueringen af H. Günther i 1911. I begyndelsen af 1923 havde han endda i desperation skrevet direkte til Poul Larsen og ladet forstå, at han snart ikke så andre udveje end at tage sin afsked hos The Chee Hsin Cement Co. Han havde også udtrykt, at han forventede at kunne vende tilbage til F.L. Smidth & Co. Det kunne han imidlertid godt glemme, lød svaret. For F.L. Smidth & Co. gjaldt det om at holde Harry Schrøder på direktørposten i Tangshan. Så måtte den trængte dansker holde ud.

Resultatet var derfor, at Harry Schrøders følelser over for den danske base var på nulpunktet, samtidig med at hans stjerne stod lavt hos de kinesiske arbejdsgivere. Situationen var uholdbar, og hvis der ikke blev grebet ind, kunne ondt blive værre. I sidste ende kunne det føre til, at F.L. Smidth & Co. mistede kontrollen med direktørposten i Tangshan, og at de tyske konkurrenter kunne få foden indenfor hos det kinesiske cementmonopol.

Men hvordan griber man ind, når personen er på en anden virksomheds lønningsliste, sådan som det var tilfældet med Harry Schrøder? Og hvordan taler man til en person, man allerede har afvist at hjælpe ud af en meget presset situation? Det var pludselig blevet ret påtrængende spørgsmål, og før man nåede at finde svaret, trak det faktisk op til, at ondt ville gå til værre. I 1924 begyndte tyskerne nemlig at ankomme til Tangshan.

På det tidspunkt havde en anden dansker, Thorkild Stig-Nielsen, i et års tid fungeret som F.L. Smidth & Co.s forlængede arm i Kina. Med base i Beijing skulle han holde øje med de udstationerede ingeniører på fabrikkerne i hele Fjernøsten og agere bindeled mellem kunderne og hovedkvarteret i København.

Roterovn med en planetarisk anbragt UNAX-køler. Aalborg Portland ca. 1930.

|| H. Tønnies/Aalborg Stadsarkiv

Stig-Nielsen blev derfor sendt i aktion i Tangshan, og den 11. juli 1924 måtte han skrive hjem til København med nedslående nyheder om, ”hvor farlig situationen har været for os i Tangshan i de seneste 3-4 måneder […]”. I en omfattende rapport fortalte han, hvordan Harry Schrøder var rejst hjem til Danmark for at holde ferie hos sin familie, men en anden dansker, Peter Carlsson, der arbejdede i fabrikkens maskinværksted, havde kontaktet ham, fordi der var tyskere overalt på fabrikken. Ved ankomsten til Tangshan den 4. juni kunne Stig-Nielsen selv erfare, at der på H. Günthers initiativ allerede var købt maskineri hos den tyske maskinfabrikant Amme, Giesecke & Konegen. Det så endda ud til, at en ordre på turbogeneratorer var på vej til at blive placeret ved et andet tysk firma, uden at F.L. Smidth & Co. var blevet bedt om et tilbud.

Direktør for The Chee Hsin Cement Co. i Tangshan Li Shi Ming og familie.

|| FLSmidths arkiver

Stig-Nielsen kunne også med egne øjne konstatere, at det vrimlede med tyskere. Set med danske øjne var situationen alvorlig.

Det lykkedes Stig-Nielsen at få et møde i stand med The Chee Hsin Cement Co.s administrerende direktør Li Shi Ming (-1932) allerede om aftenen den 4. juni. Her fik han kineseren til at love, at han ville tage et dansk tilbud på turbogeneratorer med i overvejelserne om nye maskinindkøb til fabrikken.

Men det var tydeligt, at Li Shi Ming var under kraftig tysk påvirkning. ”Tyskerne har tydeligvis fortalt ham en del skrøner […]”, som Stig-Nielsen beskrev det over for København, og han fortsatte med en karakteristik, der nok ikke var helt uden afsmitning fra datidens eurocentriske verdensbillede. Efterhånden havde kineserens ageren nemlig udviklet sig til ”[…] ren barnagtighed, hvor Li Shi Ming konstant var så usammenhængende, at ingen kunne følge med i hans tankegang”, og i Stig-Nielsens øjne var den kinesiske direktør ”[…] en særdeles vanskelig herre at forhandle med”, ikke mindst i kraft af en personlighed, der var ”som en kombination af et barn og en ret snu forretningsmand”.

Barnligheden var kommet til udtryk ved, at Li Shi Ming havde følt sig forpligtet til at give tyskerne en ordre, eftersom de konstant havde stillet to-tre mand til rådighed for ham på fabrikken. Heldigvis havde Peter Carlsson været i stand til at overbevise ham om, at situationen ville blive uholdbar, hvis man skulle uddele ordrer til alle, der stod på fabrikkens dørtrin. Nogen stabil samarbejdspartner var Li Shi Ming imidlertid ikke i danskernes øjne. Kineseren måtte konstant påvirkes, og det var derfor et stort problem, når den pressede Harry Schrøder var så svagt et led i den danske kæde, som tilfældet var.

Den første karakteristik af Li Shi Ming som barnlig viste sig imidlertid at være aldeles fejlagtig. I løbet af sommeren 1924 foreslog han en løsning, der afspejlede, at han var helt på det rene med, at Harry Schrøder ikke længere leverede den teknologiske grundvare og derfor var blevet et problem for alle parter.

For Li Shi Ming gjaldt det nemlig ikke kun om at spille danskere og tyskere ud mod hinanden for at få lave priser på det maskineri, der skulle købes. Det var vigtigt med lave priser, og det var det budskab, kineseren havde sendt ved at give tyskerne ordrer på et mindre antal maskiner. Det var imidlertid en grundlæggende langt bedre løsning, hvis Tangshanfabrikken fortsat kunne have et dræn direkte ned i den danske vidensbank, som F.L. Smidth & Co. rådede over i kraft af monopolteknologien i Danmark og erfaringerne fra arbejdet med cementfabrikker kloden rundt. Den forbindelse kunne Harry Schrøder tilsyneladende ikke længere garantere, men han sad samtidig i en så central rolle på fabrikken – og dermed i hele det kinesiske moderniseringsprojekt – at man ikke bare kunne fjerne ham. En fyring ville udadtil fremstå som en fiasko for det hidtidige dansk-kinesiske samarbejde, og det ønskede hverken Li Shi Ming eller – naturligvis – F.L. Smidth & Co.

Harry Schrøder havde i det hele taget udviklet sig til et direkte irritationsmoment for kineserne. Undervejs i samtalerne med Li Shi Ming kom det således til at stå klart for Stig-Nielsen, at Harry Schrøder havde udviklet gentlemanmanerer, der gik de antivestligt indstillede kinesere voldsomt på nerverne. I brevene til København kunne Stig-Nielsen fortælle, hvordan kineserne gerne så Harry Schrøder udskiftet med en person, der var mere villig til at bruge hænderne. Han konkluderede, at

”enhver, der omgikkes de samme kinesere i 15 år, lidt efter lidt ville komme under deres indflydelse og tilegne sig den kinesiske tankegang”.

Li Shi Ming foreslog derfor Stig-Nielsen, at F.L. Smidth & Co. løbende skulle udsende en kemiingeniør til Tangshan i perioder på tre år, og at personen skulle forblive i dansk tjeneste mod kontant kinesisk betaling. Som Li Shi Ming bemærkede, ville det ikke kun sikre, at der konstant var kompetente personer til rådighed for kineserne. Ordningen ville også styrke den danske tilstedeværelse på fabrikken. På den måde stod det helt klart for danskerne, at slog man ikke til, ville tyskerne med glæde stille en kandidat til posten.

Det gjaldt med andre ord om hurtigt at finde en egnet kandidat. Men det gjaldt også om at få håndteret Harry Schrøder, der følte jorden brænde under sig, og som desperat kæmpede for sin egen position og fremtid. I den sammenhæng var det imidlertid ganske praktisk, at han tilfældigvis var på ferie hjemme i Danmark. Så var han til at få i tale.

Harry Schrøders hjemtur til Danmark sidst på sommeren 1924 blev derfor ikke en ren fornøjelsestur. Hos F.L. Smidth & Co. havde man grundigt studeret Stig-Nielsens lange rapporter, og man var i fuld gang med at forberede at sende en ung ingeniør, Emil Schmit-Jensen, til Kina. Og på chefgangene var der lagt i kakkelovnen til Harry Schrøder. I slutningen af juli måtte han derfor gå den tunge gang til en decideret opsang fra direktøren for det hele, FLS-stifteren Poul Larsen.

På mødet talte chefen med store bogstaver. Han orienterede kort og godt Harry Schrøder om, at der ville blive udsendt en dansk kemiingeniør til Tangshan, og at direktionen så det som en forudsætning for at undgå, at tyskerne skulle erobre kontrollen med den kinesiske cementindustri. Det var i sig selv en klar melding, men den blev gjort endnu klarere. Harry Schrøder fik nemlig også at vide, at i FLS-direktionens øjne var det hans ansvar, at det hele var ved at gå galt i Kina. Ikke kun fordi han ikke havde slået til i rollen som teknologibærer, men også fordi han havde ageret direkte illoyalt. Det havde, som Poul Larsen udtrykte det, været bedre – også for ham selv – hvis han havde varetaget sit moderfirmas interesser over for kineserne.

Harry Schrøder kunne ikke sige noget til sit forsvar og svarede blot, at han var glad for at få assistance. Under overfladen var stemningen imidlertid en anden. I desperat jagt på alliancepartnere begav Harry Schrøder sig nu direkte over i fjendens lejr. Efter mødet med Poul Larsen søgte han opbakning fra H. Günther i Tangshan, og i et telegram til tyskeren lagde han endda op til en fælles indsats for at skifte F.L. Smidth & Co. ud med de tyske konkurrenter. Derefter rejste han selv til Berlin for at mødes med repræsentanter fra de tyske virksomheder, og på grundlag af Harry Schrøders oplysninger kunne Amme, Giesecke & Konegen foreslå kineserne en gennemgribende driftsomlægning og rationalisering af Tangshanfabrikken.

Harry Schrøder handlede nu under stærkt pres og i panik. I København var man på en eller anden måde blevet klar over, hvad der foregik, og protesterede kraftigt. Selv om Harry Schrøder havde fået et lille tysk kort på hånden i den efterhånden åbne konflikt, befandt han sig imidlertid i en meget sårbar position – reelt med en rusten teknologividen som eneste handelsvare. Da Peter Carlsson sidst på efteråret skrev til ham, at H. Günther ikke bakkede op i Tangshan, måtte Harry Schrøder indse, at han var ved at have brændt sine broer.

I oktober måtte Harry Schrøder endnu en gang gå den tunge gang til F.L. Smidth & Co.s direktionskontorer. Denne gang for at bede om godt vejr. Her fik han at vide, at den unge kemiingeniør Emil Schmit-Jensen skulle erstatte ham i Tangshan. Under hårdt pres måtte Harry Schrøder så endelig i november krybe til korset og officielt anbefale sine kinesiske arbejdsgivere, at Schmit-Jensen skulle overtage hans job. Danskerudskiftningen kunne foregå i ro og mag.

Den sidste krampetrækning kom, da Harry Schrøder foreslog, at han selv rejste med til Tangshan for at sætte Schmit-Jensen ind i forholdene. Kineserne afviste blankt forslaget og henviste til, at borgerkrigen kostede virksomheden så meget på bundlinjen, at der ikke var råd til to danske direktører. Over for FLS-direktionen gav Li Shi Ming imidlertid en helt anden forklaring. Han skrev nemlig ligeud ad landevejen, at kineserne ønskede at blive fri for Harry Schrøder, der ”var blevet for stor i slaget og helst holdt sig inde på sit direktørkontor”, mens der var brug for ”en udlænding, der kunne sørge for en sikker drift af de kemiske anlæg i vores cementproduktion”.

At kineserne var trætte af de vestlige kolonimagter, var tydeligt. Set med danske briller var det helt utilgiveligt, at Harry Schrøder manglede fingerspidsfornemmelse, og han havde tværtimod irriteret kineserne på deres vel nok ømmeste punkt. Det var det sidste, en dansk erhvervsmand måtte gøre i 1920’ernes Kina. Rollen som storskrydende, magtfuldkommen vesterlænding kunne man lige så godt overlade til dem, der bedre havde fortjent den – hvad enten de kom fra Tyskland, Frankrig, Storbritannien eller USA.

For Harry Schrøder var løbet kørt. Han genså ikke de prominente direktørgemakker i Tangshan, og han kom aldrig mere til at sætte sine fødder på kinesisk jord.

Magtkamp – Emil Schmit-Jensen

Harry Schrøder-krisen havde nær kostet danskerne deres position i den kinesiske cementindustri. Var der ikke blevet grebet ind, ville den klemte direktørs inkompetence og illoyalitet have fortsat, og der var risiko for, at kineserne havde skaffet sig af med ham uden danske alternativer. Bolden ville være spillet over til de tyske konkurrenter.

Der fremstilles ikke længere cement i de anlæg, der blev etableret og drevet af danske kræfter i Tangshan i 1900-tallets første årtier. Cementproduktionen er dog langtfra glemt. I dag er The Chee Hsin Cement Co. – eller Qixin Cement Co. med moderne kinesisk stavemåde – omdannet til park og et cementindustrimuseum. Dansk teknologi og initiativ er blevet til kinesisk kulturarv.

|| Yang Shiyao/Photoshot/Ritzau Scanpix

Det handlede om håndteringen af den teknologiske viden og kunnen, der var F.L. Smidth & Co.s eksistensberettigelse. Det drejede sig dermed grundlæggende om at varetage den danske småstatsfordel, der havde givet afgørende forspring i konkurrencen med verdens tungeste industrielle aktører. Men selv om fordelene var på spil, havde Harry Schrøder-krisen vist, at det var vigtigt med de rette personer i de rigtige roller i dagligdagen.

Der skulle både teknologisk overlegenhed og diplomati til, hvis danskerne skulle gøre sig håb om at fastholde grebet. Foreløbig lykkedes det dog at genoprette kontrollen, da Emil Schmit-Jensen ankom til Tangshan i 1924. I tæt samarbejde med København fik den unge kemiingeniør nemlig hurtigt styr på cementproduktionen. I de næste ti år kunne han – og danskerne generelt – derfor i vid udstrækning bruge direktørposten hos The Chee Hsin Cement Co. som brohoved til at få indflydelse på udviklingen af hele Østasiens cementindustri.

Schmit-Jensen var nu ellers ikke synderligt diplomatisk anlagt. I de første år på posten lykkedes det imidlertid for ham at inddæmme konsekvenserne af, at han både var ret ilter og selvsikker på et niveau, der nærmede sig skamløshed.

Den overordentligt selvsikre facon var faktisk en væsentlig del af baggrunden for, at valget netop var faldet på ham som Harry Schrøders afløser. Der skulle findes en kandidat, der kunne hamle op med forgængerens venner og netværk på fabrikken. Og Schmit-Jensen var i hvert fald ikke en af den slags fisk, der flyder med strømmen.

Det kom klart til udtryk straks efter ankomsten til Kina. Schmit-Jensen var knap trådt inden for i direktørboligen, før han sendte en strøm af klager til København. Han var især ikke tilfreds med sine forhold i Tangshan, og helt galt var det med lønnen. Den var bestemt af Harry Schrøder som noget af det sidste, han nåede at få indflydelse på, men det gav Schmit-Jensen ikke meget for:

”[…] Schrøder har i sin Havesyge den Opfattelse, at blot han selv har nok, kan alle andre leve for intet”.

Han fandt det også relevant at pege på, hvordan Peter Carlsson efter hans opfattelse var lokket til Kina af Harry Schrøder ”paa fuldstændig sjofle og unfair Betalingsbetingelser”. Et ophold i Tangshan krævede

”[…] passende Hensyn til Rekompensation i Retning af Sport og Adspredelser for de Afsavn, som Opholdet paa dette modbydelige, isolerede Sted med den forøgede Risiko i sundhedsmæssig og politisk Henseende berettiger til”.

Denne gang faldt tonen hovedkontoret for brystet. Men Schmit-Jensen var ikke bleg for at indrømme, at han måske var gået lidt for vidt. Han lagde sig fladt ned og skrev nu nærmest slesk, at der ikke måtte være tvivl om, at han altid havde følt sig godt behandlet af F.L. Smidth & Co., og at han til gengæld ”altid ønsker at være fair og loyal overfor [sit] Firma”. Hans udfald var alene rettet mod ”Ing. Schrøders sædvanlige falske Bedømmelse af Forholdene herude”.

Kampen for at positionere sig var altså blæst godt i gang. Direktørstillingen i Tangshan var en kernepost i den kinesiske industrialisering, og med tanke på, at landet tegnede til at blive et af verdens største markeder for cement og cementteknologi, fremstod potentialet for personlig magt og vinding tilsvarende enormt. I midten af 1920’erne brugte FLS-folkene formuleringen ”when China awakens”, når de talte om Kinas fremtid, og de henviste dermed til kejser Napoleon Bonapartes (1769-1821) profeti 200 år tidligere om landet som en sovende kæmpe, der ville ryste verden, når den vågnede fra sin dvale. De var altså udmærket klar over vigtigheden af at være centralt placeret.

I det lys er det måske heller ikke mærkeligt, at Schmit-Jensen straks kastede sig ud i noget, der kunne minde om en personlig vendetta mod den anden dansker på Tangshanfabrikken, Peter Carlsson. Det gjaldt om at rydde enhver konkurrence af vejen. Her var konerne vigtige redskaber.

I november 1925 var Peter Carlsson i hvert fald nødt til at orientere Stig-Nielsen i Beijing om, at han havde afbrudt den private forbindelse med familien Schmit-Jensen. Den direkte anledning var Schmit-Jensens hustru. ”Fruens uforskammede Optraeden er taget til Dag for Dag”, kunne Peter Carlsson fortælle. Han havde imidlertid først fundet anledning til at gøre mere ved sagen, ”da jeg fik Beviser for, at Herr S.J. i det skjulte stod bag ved det hele”. Det havde så til gengæld affødt et raserianfald fra Schmit-Jensen, der efter Peter Carlssons opfattelse ”kunde være betydelig mere uforskammet end sin Kone”.

Det alvorligste havde dog været, at Schmit-Jensen havde vist, at han

”aldeles ikke var klar over sin Stilling her, men at den lange Rejse og den gode Behandling her i Tangshan var gaaet ham til Hovedet: han oplyste mig nemlig om, at F.L.S. havde meddelt ham, at han skulde indgaa i alle Schroeders Rettigheder, hvilket altsaa vilde sige, at han skulde være Chef-Ingenioer”.

Der var tydeligvis mere end personlige forhold på spil, og Peter Carlsson var da også bange for, at Schmit-Jensen skulle udpege ham som syndebuk for alle problemer på fabrikken.

Det skulle snart vise sig at være en velbegrundet frygt. Over for København beskrev Schmit-Jensen, at Carlsson ikke ejede skyggen af kendskab til basale driftstekniske færdigheder, men at han tværtimod led af en fuldstændig sygelig ”Ærgerrighed i Retning af at trænge sin egen Person i Forgrunden; han vil være alt og ene Europæer i Chee Hsin”. Ifølge Schmit-Jensen var striden et udslag af, at Carlsson aktivt søgte at miskreditere ham, så han kunne bibeholde ”Rangen som ene Hane i Kurven”.

Mellem de to stod Stig-Nielsen, der jævnligt tog turen fra Beijing til Tangshan for at sikre koordineringen af Schmit-Jensens, Carlssons og F.L. Smidth & Co.s interesser. I hans øjne var de to fruers jalousi og manipulering af mændene hovedårsagen til den megen ævl og kævl. I hvert fald kunne han fortælle direktionen hjemme i København, at fru Schmit-Jensen flittigt havde leveret offentlige fornærmelser om Carlssonparret, og at hun havde udbredt sig om, at hendes mand var blevet lovet posten som chefingeniør.

Stig-Nielsen forsøgte at mægle. Set med danske øjne var det den bedste løsning, hvis man kunne holde begge de to danskere på deres poster i Tangshan og sikre størst mulig indflydelse i den kinesiske virksomhed. Det lykkedes imidlertid aldrig, sandsynligvis fordi de to kamphaner ikke havde reel interesse i en våbenhvile.

Da Peter Carlsson i sommeren 1926 tog på ferie i Danmark, indledte Schmit-Jensen endda en decideret smædekampagne mod ham. Han gav Carlsson skylden for problemer med de tyske maskiner, Li Shi Ming havde indkøbt. Bagtalelse var efter alt at dømme en disciplin, kemiingeniøren var mester i. Det lykkedes ham da også at kaste så meget smuds på sin landsmand, at kineserne til sidst frabad sig hans tilbagevenden. Carlssons ferierejse blev permanent, og Schmit-Jensen kunne sætte sig på posten som chefingeniør med ansvar for The Chee Hsin Cement Co.s cementproduktion.

Efter nogle år på den magtfulde post kom den ukuelige tro på egne fortræffeligheder imidlertid til at ramme Schmit-Jensen i nakken med en fart, så han slet ikke så slaget komme. Med vanlig høj cigarføring havnede han nemlig igen midt i en bitter personstrid, og denne gang skulle det vise sig, at han ikke kunne sætte hårdt mod hårdt og komme helskindet ud på den anden side. Årsagen var, at Kina var under voldsom forandring i 1930’ernes begyndelse.

Tøndemærkat fra cementfabrikken Danmark, der blev etableret syd for Aalborg i årene 1896-1898. Siden blev fabrikken især kendt for sideproduktet eternit, der blev anvendt til produktion af tagplader – og som blev årsag til en af det 20. århundredes største miljøsager på grund af brugen af asbest i produktionen.

|| Nordjyllands Historiske Museum

De første tegn på, hvad der ville ske, når den sovende kæmpe vågnede fra sin dvale, viste sig i 1928 efter afslutningen af de værste dele af den langvarige kinesiske borgerkrig. Det stod snart klart, at kineserne ikke ønskede fortsat afhængighed af vestlige samarbejdspartnere, og det måtte Schmit-Jensen indse, da kontrakten på hans arbejde i Tangshan skulle fornyes i 1933.

På det tidspunkt var han allerede i vanskeligheder som følge af direktionslederen Li Shi Mings pludselige død i februar 1932. Efter det var lykkedes Schmit-Jensen at genskabe kontrollen efter Harry Schrøders desperate adfærd små ti år tidligere, havde Li Shi Ming nemlig trukket flittigt på F.L. Smidth & Co. Det havde været en fordel, så længe den magtfulde kineser var i live, men i de magtkampe mellem kineserne, der brød ud efter hans død, kunne det give bagslag.

I første omgang var Schmit-Jensen fortrøstningsfuld. Han mente, at han som den eneste kendte fabrikkerne ordentligt, og at han derfor ikke kunne undværes. Efter Li Shi Mings død blev H.W. Yuan – en søn af den tidligere kejser Yuan Shikai – valgt til en administrerende direktørpost. Det betød fortsat samarbejde med en gammel alliancepartner, og i august kunne Schmit-Jensen da også skrive til København, at hans kontrakt var forlænget med fem år. Et par uger senere fik han imidlertid nyheden om, at en ny 16 mand stor bestyrelse – valgt på en generalforsamling i juli – havde krævet at genforhandle aftalen.

Der var problemer i horisonten.

I Schmit-Jensens øjne skyldtes det hele hans egne evner og succes. På grund af hans store resultater som fabriksleder havde Li Shi Ming overladt ham en så voldsom kontrol, at H.W. Yuan nu ville minimere indflydelsen og magten for at markere sin egen lederstatus. Det blev også hans forklaring på, at flere og flere af hans egne og af Li Shi Mings nærmeste medarbejdere blev erstattet af Yuans venner i sommeren 1932.

Hvad forklaringen end var, var Schmit-Jensens position imidlertid under kraftig erosion.

Bedre blev det ikke af, at direktionen og aktionærerne nu havde grupperet sig i fire kredse. Ud over den gamle familie- og vennekreds omkring Yuan indordnede kineserne sig dermed i to klanagtige grupper under ledelse af to underdirektører, Chow Chi Chi og Wang, og en gruppering bestående af en række banker. Efter generalforsamlingen i juni var de alle repræsenteret i bestyrelsen, og herfra modarbejdede de flittigt Yuan Shikai-kredsen. Det indebar gentagne forsøg på at udrense den gamle danske samarbejdspartner.

Efter et bestyrelsesmøde i oktober stod det klart, at en amerikansk ingeniøruddannet kineser skulle varetage den fremtidige fabriksledelse – altså overtage Schmit-Jensens post. Det drejede sig om en slægtning til et af bestyrelsesmedlemmerne. Da det blev foreslået som et kompromis at forlænge Schmit-Jensens kontrakt med tre år, måtte han orientere København om, at det tydede på, at ”Meningen var at afbryde det eksisterende Forhold til F.L.S. saa hurtigt som muligt”.

Nu valgte Schmit-Jensen at spille højt spil. I tiltro til, at kineserne ikke selv kunne finde ud af at køre fabrikken, afslog han håndfast ethvert tilbud om kontraktforlængelser, der var kortere end fem år. Men det var dumt. For det viste sig hurtigt, at den kinesiske bestyrelse havde fuld tillid til sine egne ingeniøruddannede landsmænd, og afvisningen af oplægget til et kompromis om kontraktforlængelsen gav de få tilbageværende støtter i den kinesiske ejerkreds et alvorligt ansigtstab. Schmit-Jensen havde dermed i bund og grund umuliggjort sin egen fremtid i Tangshan. I november måtte han bede Stig-Nielsen om assistance.

Stig-Nielsen kunne ikke gøre andet end at bede om godt vejr. Det lykkedes ham da også at få samtaler i stand med den nye kinesiske direktørgruppe. Her blev det gjort krystalklart for Schmit-Jensen, at ”han var nødt til at indse, at han samarbejdede med kineserne og ikke med udlændinge” – og derfor ikke kunne føre sig frem på den vanlige facon. Men løbet var kørt. I marts 1933 meddelte direktør Yuan, at man ikke ville forlænge Schmit-Jensens kontrakt. Selv om han understregede, at det ikke var ensbetydende med, at The Chee Hsin Cement Co. ønskede at afslutte samarbejdet med F.L. Smidth & Co., stod det klart, at det måtte foregå under nye vilkår.

Danskerne havde mistet den monopolbastion i Kina, de havde behersket i næsten 30 år. Schmit-Jensen måtte som Harry Schrøder forlade den kinesiske scene. Vilkårene for at drive forretning i Kina var grundlæggende forandret.

Sidste krampetrækninger – Jensen og Nyholm

At Schmit-Jensen havde udspillet sin rolle i Tangshan i 1933, var udtryk for, hvordan Kina var på vej til at udvikle større selvstændighed – økonomisk, politisk og kulturelt. I snart 50 år havde FLS-folkene i Kina kunnet lukrere trygt og tungt på en særlig dansk monopolteknologi og kinesisk afhængighed. Nu begyndte det at knibe. Kineserne både ville og kunne selv.

Samtidig affødte genopbygningen efter den kinesiske borgerkrig et veritabelt byggeboom i flere kinesiske byer, og nye cementfabrikker havde derfor efterhånden stærk vind i sejlene. Nogle blev bestilt af Chiang Kai-shek-styret, og F.L. Smidth & Co. fik ordrer på det meste af teknologioverførslen, blandt andet byggeriet af en meget stor fabrik ved Canton, hvor der også gled danskere ind på de kinesiske lønningslister. Kineserne overtog imidlertid i stigende grad styringen. Tiden med danske direktører i fabriksledelserne og nyt maskinel fra det gamle moderfirma i København lakkede hurtigt mod enden.

Selv om der blev kæmpet hårdt for at få tag i det voksende kinesiske cementmarked, lykkedes det ikke at komme uden om den dobbelthed, der lå i Napoleons profeti om, hvad der ville ske ”when China awakens”. For på den ene side var det oplagt, at opvågningen var ved at udløse det største markedspotentiale, verden havde set. På den anden side skulle det imidlertid snart vise sig, at de kinesiske kunder var både kompetente og magtfulde samarbejdspartnere, der næppe ville have stor brug for vestlige samarbejdspartnere.

Danskerne kunne ikke gøre andet end fortsat at satse på, at de lå inde med værdifuld viden og unikke kompetencer. De kunne godt nok ikke længere erobre direktørposter på de kinesiske cementfabrikker, men de kunne slå på kundernes adgang til den verdensomspændende vidensbank, F.L. Smidth & Co. lå inde med. Det gjorde F.L. Smidth & Co.s eget kontor i Kina – nu i Shanghai – til et centralt redskab. For i stedet for danske direktører på fabrikkerne var det nu gennem kontoret og de ansatte, at strømmen af viden og teknologi skulle flyde til de kinesiske kunder.

Spørgsmålet var så, i hvor høj grad kineserne ville blive ved at have behov for at trække på viden fra resten af verden. I det traditionelle kinesiske verdensbillede var forholdet jo snarere det modsatte – at verden måtte indordne sig under Kina.

Danskerne havde imidlertid ikke alternativer, og det var derfor nødvendigt at opruste bemandingen på Kinakontoret, der stort set kun havde bestået af Stig-Nielsen. Nu var der brug for en lokal ledelse, der kunne være et teknologisk særdeles stærkt kort over for kineserne. Det var baggrunden for, at den teknisk meget kompetente ingeniør Niels Jensen overtog posten som leder af FLS-kontoret i Shanghai i 1934, mens Stig-Nielsen rejste til USA.

Det kunne imidlertid langtfra gøre udslaget. For Niels Jensen havde ikke forstand på at begå sig blandt kineserne, og hjemme i København var man udmærket klar over, at der var brug for en Kinakender med et stort netværk. Personen skulle kende koderne omkring ”håndteringen af squeeze, der løbende måtte opstå” og håndtere forskellige ”kildne spørgsmål, der under ingen omstændigheder kunne klares af nogen uden indgående kendskab til kinesiske forhold”. Sådan blev det formuleret i brevene til Stig-Nielsen i New York, og det var baggrunden for, at den Kinakyndige forretningsmand Erik Nyholm fra 1934 blev hyret til at bearbejde de kinesiske kunder.

Niels Jensen og Erik Nyholm kastede sig straks over den boomende kinesiske cementindustri, og det lykkedes dem at få ordrer i hus på det meste, fx to meget store fabrikker ved Chongqing i det centrale Kina og Jiang Nan nær Shanghai. Men det skete under meget hårdt kinesisk pres og som noget nyt med danske investeringer i kinesernes virksomheder, der klart illustrerede, hvor hårdt pressede danskerne var i et Kina, der kortvarigt var på vej mod genopretning i tiden frem mod verdenskrigens udbrud og maoisternes magtovertagelse.

Planerne om en cementfabrik i Chongqing blev en del af det danske arbejdsfelt fra slutningen af 1934. Her kom det Erik Nyholm for øre, at ”nogle store stærke franske og engelske Finansgrupper vil sætte mange Penge ind her i Kina”, og at pengemændene ikke alene ville finansiere en jernbane fra Chongqing til Chengdu, men også påtænkte at bygge en cementfabrik i Sichuanprovinsen. Mere præcist kunne han fortælle København, at der var tale om ”de franske Fathers (Catholic Millian som er uhyre rig) og den franske Finansgruppe samt lidt kinesisk Kapital”, og F.L. Smidth & Co. kunne godt regne med at blive en del af projektet. Erik Nyholm var nemlig efter eget udsagn ”med i det franske Syndicate”. Der var en del skæg-og-blå-briller over hans rapporter hjem til København.

Niels Jensen besøgte Chongqing i november 1935 for at sikre sig, at der overhovedet var lokaliteter til cementfabrikker. Derefter sorterede sagen under Erik Nyholm, der boede i Chongqing for konstant at være tæt på de franske og kinesiske aktører og lære om deres styrker og svage punkter.

I december 1935 lykkedes det imidlertid for de tyske konkurrenter at placere et tilbud på fabriksbyggeriet med langvarige kreditter og lave priser, og det satte FLS-folkene i en dårlig forhandlingsposition. Fra dansk side var man nærmest prisgivet på forhånd, hvis man skulle ud i en konkurrence med de største pengetanke bag den tyske sværindustri. Det så imidlertid ud til at blive mere end vanskeligt at undgå. Tilbuddet om privilegeret adgang til den danske teknologiske knowhow var nemlig ikke tilstrækkeligt til, at de kinesiske bagmænd – ledet af en lokal rigmand, K.P. Hu – ville acceptere de højere danske priser.

Danskerne var havnet i en blindgyde og måtte forsøge at trække i trådene på andre parametre end pris og kvalitet. Nyholm så kun to udveje. Den ene var ”at henvende sig til Nanking og Generalissimo Chiang Kai-shek der er meget interesseret i Szechuan”. Det var oplagt, for som han bemærkede over for FLS-ledelsen i København: “De ved fra egne erfaringer, at meget kan klares via de øverste ti personer i Kina”. Hans oplæg gik altså ud på at mobilisere politiske netværk og kortslutte konkurrencen på markedsvilkår. Den anden udvej var selv at organisere den kapital, der skulle til for at betale de højere danske priser.

Fra midten af januar 1936 var Erik Nyholm derfor tilbage i Shanghai for at forhandle med Bank of China og Chiang Kai-shek-regeringens viceindustriminister, dr. Hsü. Efter beslutning fra generalissimoen selv ville nationaliststyret sandsynligvis investere 400.000 US-dollars i fabrikken – det svarede til en tredjedel af aktiekapitalen. Da Erik Nyholms eget kapitalstærke netværk i Shanghai samtidig tegnede sig for en stor del af den resterende finansiering, lykkedes det at få en underskrift på kontrakten med Szechuen Cement Co. i marts 1936.

Tøndemærkat fra Aalborg Portlands produktion af hvid cement.

|| Nordjyllands Historiske Museum

Ordren på Chongqingfabrikken kom altså i hus takket være dansk-kinesiske loyalitetsbånd, der strakte sig helt op til de øverste politiske niveauer. Den var resultatet af et forhandlingsspil, der ikke alene handlede om pris og kvalitet, men i lige så høj grad om personlige alliancer og interesser. Der blev spillet på alle tangenter, og senere kunne den ellers nygifte Erik Nyholm fortælle FLS-kollegerne, hvordan hans intime bekendtskab med K.P. Hus kone havde været afgørende. Det fik ham til lummert at konkludere: ”at der indimellem kan findes formildende omstændigheder for den rådne tilværelse i Shanghai”.

I Chongqing lykkedes det altså at slippe uden om den konkurrence direkte på pris og kvalitet, som ville stille danskerne i en meget svag position over for de tyske konkurrenter. Men det var kun med nød og næppe, og det stod klart, at det ikke kunne blive ved med at gå på den måde. Ikke mindst fordi det først var i netop en konkurrence direkte på prisen, at det samtidig lykkedes at erobre ordren på at etablere verdens største cementfabrik ved Jiang Nan.

Kontrakten på Jiang Nan-fabrikken kom på plads efter forhandlinger, hvor danskerne havde været særdeles hårdt trængt. Det skyldtes især, at virksomheden Kiang Nan Cement Co. var etableret på initiativ af The Chee Hsin Cement Co., der ejede hovedparten af aktierne. Fabrikkens rolle var møntet på forsyning af Shanghai og ikke mindst den nedslidte storby Nanjing med cement. Den skulle dermed sikre den nødvendige genopbygning, efter at Chiang Kai-shek havde forladt Beijing og gjort Nanjing til Kinas hovedstad. Det var altså langtfra uprøvede private kræfter og investorer, Erik Nyholm og Niels Jensen mødte, da forhandlingerne blev indledt i Tianjin i marts 1935. I lyset af Schmit-Jensens ufrivillige exit fra Tangshan to år tidligere lå det endda i kortene, at danskerne på forhånd var banket på plads, og at der kunne være ømme ligtorne at træde på i forholdet til kineserne.

For kineserne i The Chee Hsin Cement Co. blev forhandlingerne den første lejlighed til for alvor at høste gevinsten af, at de nu selv var kompetente nok til at styre deres egne fabrikker, og at danskerne med Schmit-Jensens exit var presset ud fra deres midte. Der var ikke længere en trojansk hest at kæmpe mod. Kineserne kunne bevæge sig helt frit i hele forhandlingsforløbet og spille danskerne ud mod de tyske konkurrenter, der blev repræsenteret af forhandlingsledere fra Polysius, Krupp og Miag. På den måde lykkedes det dem at nå ind til benet af, hvor store omkostninger der havde været ved at være alt for afhængige af danskerne i årtier.

Kineserne udfoldede en veltilrettelagt forhandlingsstrategi, hvor de løbende med fuldt overlæg og helt kontrolleret lod oplysninger om de tyske priser slippe ud til danskerne, der så blev tvunget til at komme med konkurrencedygtige modbud. Det var et stressende spil, der bar præg af en hel del aktivitet i kulisserne, og hvor der var hårdt brug for den snu Erik Nyholms kompetencer. Sådan opfattede Erik Nyholm det i hvert fald selv. I hans fortolkning af forløbet kom der nemlig først for alvor gang i forhandlingerne, da det via ”stribevis af whiskey og drinks på kinesiske dansebarer og i mindre respektable kinesiske huse omgivet af jomfruer” var lykkedes ham at opnå fortrolighed med et højtstående medlem af Yuan Shikai-familien. Der var dermed en forhandlingskanal ind til kredsen omkring direktør Yuan i Tangshan, som stadig sad på en betydelig magt i koncernen, og det var først nu, at danskerne fik kendskab til de tyske priser og lejlighed til at komme med lavere bud. Herefter gik spillet i gang, og danskerne blev kørt godt og grundigt rundt i manegen.

På et tidspunkt meddelte kineserne, at de tyske priser var så lave, at de ikke længere ville være bekendt at bede om danske modbud. Erik Nyholm blev tvunget til at svare, at de ikke kunne forhindre ham i at komme med et bud af egen kraft. I det hele taget var forhandlingsforløbet en ret ydmygende affære set med danske øjne.

De kinesiske tommelskruer blev stadig strammere, og mønsteret gentog sig i over en måned, indtil det – igen efter hans eget udsagn – faldt Erik Nyholm ind at foreslå, at fabrikken blev bygget dobbelt så stor, som det oprindelig var tanken. Det var en dristig plan. For det ville kræve voldsomt forøgede investeringer, og der var ingen sikkerhed for at afsætte de store mængder cement. Med en dagsproduktion på 5.000 tønder stod det dog på den anden side klart, at Jiang Nan-fabrikken ville blive i stand til effektivt at forsyne hele Yangtsedalen med cement. Samtidig var der tale om, at Jiang Nan-fabrikken ville blive den største cementfabrik, verden endnu havde set. Kernen ville blive en roterovn på 134 meter, der var magen til en ovn, der netop i 1934-1935 var under montering og afprøvning på Aalborg Portland. Kunne man skaffe et så stort anlæg ved ét samlet køb, var meldingen til kineserne, at F.L. Smidth & Co. kunne give rabat. Prisen for fabrikken ville blive lav, og cementen kunne derfor blive så tilsvarende billig, at The Chee Hsin Cement Co. kunne sætte sig tungt på hele det sydkinesiske cementmarked.

Det hele kunne ligne snu taktik fra Erik Nyholms side, men i virkeligheden var der tale om, at ordren først kom i hus, efter at danskerne havde givet tilsagn om mængderabat. Og rabatten havde karakter af så store økonomiske indrømmelser, at der reelt var tale om en betydelig medfinansiering af fabrikken. Først og fremmest fik kineserne lov at vente fem år, før de skulle betale de sidste 20 % af købssummen. Det betød, med andre ord, at en ganske stor andel af den nye og meget store cementfabrik ved Yangtsefloden ville være dansk ejet – og risikoen var dansk – et stykke ind i 1940’erne. Samtidig accepterede F.L. Smidth & Co. at gå så langt ned i pris, at der faktisk ikke var profit at hente på ordren, men at der snarere var tale om en dansk investering.

Det var derfor også den karakteristik, engagementet i etableringen af verdens største cementfabrik fik blandt FLS-folkene – nemlig at der var tale om en investering i den fremtidige Kinaforretning. Det var et dansk forsøg på at købe sig til gode relationer på verdens mest lovende marked. Men det var klart, at der var grænser for, hvor mange af den slags investeringer der var råd til. Og involveringen i Jiang Nan-fabrikken leverede også bitre erfaringer med, hvor farlig en vej det var at slå ind på. For ikke alene måtte danskerne nu konkurrere på pris, og her var især de kapitalmæssigt velpolstrede tyske virksomheder langt overlegne, men de var også på vej til selv at blive cementproducenter i Kina. At det ikke bare var dyrt, men også stærkt risikofyldt, kom til at stå krystalklart, kort før produktionen skulle sættes i gang sidst på året i 1937.

Ved midten af september 1937 var fabriksbyggeriet så langt fremme, at brændemester Oscar Mortensen havde forladt Danmark for at rejse til Jiang Nan og sætte de første testproduktioner i gang. På det tidspunkt havde de japanske invasionsstyrker imidlertid rettet kanonerne mod Shanghai, og da felttoget bevægede sig i retning af Nanjing i november, måtte danskerne flygte over hals og hoved. Det blev indledningen til en lang periode, hvor fabrikken nok var færdigbygget, men ikke var sat i drift. Fabrikken blev i stedet bemandet med en dansk opsynsmand, Bernhard Arp Sindberg (1911-1983), der tilfældigvis opholdt sig i Shanghai – F.L. Smidth & Co. hyrede ham som dansk repræsentant på stedet. På hans initiativ fungerede fabrikken ved årsskiftet 1937-1938 som tilholdssted for kinesiske flygtninge, der forsøgte at komme i sikkerhed for det bestialske folkemord, japanerne havde indledt i Nanjing. Så længe cementproduktionen ikke var sat i gang, var det svært for F.L. Smidth & Co. at argumentere for, at de sidste betalinger fra kineserne skulle falde før tid. Det var derfor umuligt for danskerne at slippe ud af den kattepine, de var havnet i. Samtidig ønskede de kinesiske ejere ikke at sætte maskineriet i gang af frygt for at producere cement til japanerne eller få fabrikken konfiskeret.

Dronning Margrethe 2. (1940-) på besøg i april 2014 ved mindesmærket for ofrene for massakren i Nanjing. Aarhusianeren Bernhard Arp Sindbergs indsats for at redde tusindvis af flygtninge er i dag en central del af kinesernes fortælling om massakren.

|| Keld Navntoft/Ritzau Scanpix

Situationen omkring verdens største cementfabrik i Jiang Nan var derfor låst fast. Da Anden Verdenskrig brød ud i Europa, var de danske investeringer i Kinas cementindustri stadig ude at svømme, og der var næppe meget håb om at få dem reddet i land.

Eventyret i Kina var slut.

Indisk eventyr – Ejnar Lassen Landorph

I Kina måtte danskerne med tiden indstille sig på at spille deres kort på andre og helt nye måder. Det var imidlertid ikke kun tiden, der kunne forandre spillet, men også stedet. Det viser historierne om Ejnar Lassen Landorphs hårde tid i 1920’ernes Indien og om Thorkild Stig-Nielsens lobbyarbejde i toppen af 1920-1930’ernes japanske magtapparat.

Det kan være nyttigt at se på, hvor Landorph havnede, da han ved juletid 1920 ankom med sin kone Sarah til byen Gwalior i det centrale Indien for at lede byggeriet af en ny cementfabrik for virksomheden The Gwalior Cement Co. På det tidspunkt havde Indien nemlig stadig status af britisk koloni. De storpolitiske forhold var afgørende for den indiske modernisering, der også indebar byggeri af cementfabrikker. Det var derfor også i stærkt politisk farvede rammer, at danskerne måtte drive forretning i Indien.

Briterne satte den første indiske modernisering i gang i 1850’erne. Det indebar tilløb til et ensartet lovkompleks, et fælles administrationssprog (engelsk naturligvis) og en uddannelsessektor. Samtidig blev der taget fat på et omfattende byggeri af veje og af et jernbanenet, der skulle udvikle sig til at blive et af verdens største. Allerede i 1861 havde jernbanenettet strakt sig over 2.550 km, men i 1881 var det vokset til 15.650 km, inden det i 1901 nåede op på hele 38.900 km.

De britiske virksomheder var selvfølgelig centrale i udviklingen. Fra 1860’erne fik indiskejede virksomheder imidlertid bedre og bedre fodfæste, og nogle – fx Central India Spinning, Weaving, and Manufacturing Company i Bombay – blev endda meget store foretagender. De kom til at spille afgørende roller, da tanker om indisk selvstændighed (Swadeshi) bredte sig fra 1880’erne og skubbede yderligere på moderne indisk industri og et selvstændigt bankvæsen. En af de største indiske virksomheder var det konglomerat, som Tatafamilien etablerede fra 1868 under ledelse af familieoverhovedet Jamsetji Nusserwanji Tata (1839-1904). I udgangspunktet var der tale om en købmandsforretning, men Tata’erne byggede snart deres egne bomuldspinderier og -væverier. Inden længe havde virksomheden udviklet sig til et helt imperium, der også omfattede fødevareeksport. Efter 1900 var ekspansionen nærmest eksplosiv med en række store virksomheder i sværindustrien. På det tidspunkt var den britiskfjendtlige stemning blandt inderne en endnu stærkere drivkraft end tidligere.

Et lille familielandbrug er ved at blive opslugt af en cementfabrik i Birla. I dag er den traditionelle arkitektur i Indiens storbyer under hastig forandring til moderne, glasbeklædte betonbyggerier.

|| Ritzau Scanpix

Da lord Curzon (1859-1925) delte Bengalen i 1905, førte det nemlig til omfattende modstand fra de indiske hinduer, der ville blive reduceret til en minoritet i forhold til den muslimske befolkningsgruppe. De opfattede delingen som et anslag mod dem. I kølvandet på delingen fulgte derfor nye krav om Swadeshi, der blev ledsaget af boykot af udenlandske produkter. Det banede vej for en række indiske virksomheder, blandt andre i 1907 Tata Iron and Steel Company, TISCO, der i dag er en af verdens største stålproducenter.

Da Første Verdenskrig lagde beslag på alle kræfter i Europas industri, blev resultatet et særdeles gunstigt indisk erhvervsklima. Nu kom de første cementvirksomheder på banen. Det skete igen med Tata’erne som hovedaktør, da familien byggede en fabrik i Gujarat i 1913 – efterfulgt af endnu en i 1914, denne gang nær Bihar i Madhya Pradesh. I 1915 blev der med britiske kræfter bygget en fabrik ved Lakheri i Rajasthan, men inderne dominerede totalt branchen.

I 1931 lavede FLS-folkene en oversigt til direktionen i København, og det fremgik, at kun to af ti fabrikker var under britisk indflydelse. Resten var enten ejet eller kontrolleret af Tatafamilien. Det fremgik også, at stort set alt var leveret og bygget af F.L. Smidth & Co. – lige fra de første Tatafabrikker i 1913 over de britiskejede fabrikker til de løbende udvidelser i de næste 20 år. Der var altså i virkeligheden tale om et dansk monopol på det indiske marked for cementteknologi. Det stod ikke tilbage for positionen i Kina.

Tilsvarende var de politisk farvede rammer i den indiske dagligdag også afgørende for, at danskerne kunne omveksle den danske monopolteknologi til en stærk markedsposition. Den indiske organisering blev imidlertid noget anderledes end den kinesiske. De magtfulde indere med Tatafamilien i spidsen behøvede nemlig ikke at lægge sig i hænderne på én vestlig teknologileverandør, sådan som de første kinesiske cementaktører gjorde. Der var masser af erhvervsvante briter i Indien, og det benyttede de sig af. Set med deres øjne var det nemlig en langt bedre løsning at trække både på britiske og danske kræfter – og så spille dem ud mod hinanden undervejs.

Det spil kom Landorph til at mærke på allernærmeste hold, da han tog fat på sit arbejde som ledende ingeniør i The Gwalior Cement Co. og Shahabad Cement Co. i 1920’ernes begyndelse. Det blev ikke rart for ham. På den anden side var det afsættet både for F.L. Smidth & Co.s deltagelse i Indiens cementindustri frem til nutiden og dermed også for et meget stærkt dansk engagement i Indiens erhvervsliv i det 20. århundrede.

I 1920 havde Landorph allerede prøvet lidt af hvert. Hans far var administrator af plantagen Kloempang på Sumatra, og efter sin ingeniøreksamen var han selv rejst til Canada for at lede The Canadian Pacific Railway Companys etablering af en jernbane gennem Ontario. På et møde med FLS-stifteren Poul Larsen i New York i 1919 fik den 37 år gamle Landorph imidlertid besked på at melde sig i F.L. Smidth & Co.s tjeneste. Året efter rejste han med sin kone til Gwalior, hvor han blev ansat ved et FLS-stiftet underselskab, entreprenørfirmaet Danalith. Her blev ægteparret præsenteret for byens europæiske befolkning og øverste indiske cirkler, der talte Gwaliors overhoved maharaja Scindia (1876-1925). Efterfølgende fik Landorph en introduktion til de 800 mænd, kvinder og børn, der var engageret til fabriksbyggeriet. Byggepladsen var et mylder af mennesker, kunne han konstatere.

Det kom imidlertid hurtigt til at stå klart, at dagligdagen ville byde på store udfordringer. Det skyldtes ikke kun, at Landorph i det uvante klima hurtigt kom til at døje med både feber og bylder over hele kroppen. Han skulle også snart erfare, at The Gwalior Cement Co. ikke var en rent indisk virksomhed, hvor man som teknologikyndig dansker bare kunne sætte sig på driftsledelsen. I de mange breve hjem til familien i Danmark brugte Landorph masser af plads på at klage sig over konflikter og et generelt dårligt forhold til de briter, som inderne havde placeret i virksomhedens ledelse. Det hele bar præg af, at inderne med danskerne i baghånden kunne undgå en for vidtgående britisk dominans i fabriksledelsen. Samtidig kunne de med briter placeret på cementfabrikkernes ledende poster undgå at gøre sig afhængige af dansk ekspertise.

Ved byggeriet af de indiske fabrikker rådede F.L.Smidthfolkene ofte over 700-800 arbejdere – mænd, kvinder og børn. Central Provinces Cement Co. 1922.

|| FLSmidths arkiver

Allerede i januar 1920 – straks efter ankomsten til Indien – måtte Landorph fortælle sin mor hjemme i Danmark om den britiske arbejdsleder R.S. Symons:

”Han er alt for engelsk-engelsk til, at jeg kan gutere hans Type; Han vil ikke tage imod et godt Raad, ja vil end ikke diskutere det. Han ved altid paa Forhaand bedst selv, og det til trods for, at det flere Gange har vist sig, at det vilde have været vel, om han havde lyttet. Resultat: jeg taler kun, naar jeg bliver spurgt, og det kan jeg, som bekendt, ikke lide”.

Klagerne over R.S. Symons blev herefter en fast bestanddel i Landorphs breve – og der var noget i tonen, der kunne lede tankerne hen på den selvsikre facon, Schmit-Jensen nogenlunde samtidig lagde for dagen i Tangshan. Modviljen var ikke kun rettet mod plageånden R.S. Symons, men også mod Tatas britiske ansatte generelt. Og Landorph kunne ligefrem blive helt begejstret, når det gik dem skidt. Det var fx tilfældet, da han fra Shahabad i juli 1923 kunne illustrere briternes inkompetence med en noget uforsonlig fortælling:

”En af Tata’s Ingeniører (Konstruktør vilde han være hjemme) en Mr. Jones (Welshman, 56 Aar) kom hertil for at skulle bygge Kraftstationen, han kom saa langt som midt ind paa Byggepladsen fra Banmor Station, saa faldt han om, maatte bæres til Hus, køres tilbage til Gwalior, lægebehandles og ligger nu dødssyg i Gwalior Hotel af Malaria og Hedeslag”.

Landorph var rejst til Shahabad i slutningen af 1922 for at lede byggeriet af Shahabad Cement Co. Den britiske personkreds var blevet udskiftet, og han var selv blevet arbejdsleder under opførelsen af fabrikken. Han var dermed rykket et trin op i hierarkiet, og bryderierne kom nu til at omfatte de briter, der havde poster i moderkoncernen. Især hos Tata Engineering Co.

Der blev tilsyneladende skudt flittigt begge veje, både mundtligt og skriftligt. I februar 1923 kunne Landorph fortælle om den bygningsansvarlige hos Tata Engineering Co.:

”Limby var her d. 12te, det skrev jeg vist om, han har sendt en gruelig uforskammet Report over Forholdene her; de er ikke lyserøde dertil har Jeffries været alt for lidet paapassende, men iflg. Limby’s Report er det næsten værre nu, end før, og jeg har skrevet et meget skarpt Brev til Bombay Office i Dag, hvori jeg siger, at hvis L. ikke dyer sig og ”forsøger at tale Sandhed”, vil jeg indgive min Opsigelse straks”.

Det er et enkelt nedslag i en strid, som stod på i flere måneder. På et møde i Shahabad Cement Co.s bestyrelse i juli, hvor både Landorph og Limby var indkaldt, kom det til et direkte opgør. Ved den lejlighed blev udgangen faktisk, at Landorph fik ret, og briten blev fyret. Det er vanskeligt at afgøre ud fra Landorphs familiebreve, hvad der lå bag de konkrete stridigheder. Tingene kan jo godt blive farvede, når sønner skriver hjem til mødre. Det er imidlertid tydeligt, at Landorph med den danske monopolteknologi som argument kunne tjene som et godt redskab for inderne til at regulere den britiske driftsledelse af fabrikkerne.

At Limby blev fyret, betød da heller ikke, at den britiske indflydelse forsvandt. Landorphs stridigheder fortsatte – nu blot med briten White i Tata Engineering Co.s stab. Selv om Landorph selv mente, at det var Tataledelsens plan at beholde ham som leder af cementfabrikken, måtte han ved byggeriets afslutning i marts 1924 overlade posten som fabriksleder til R.S. Symons’ bror, W.F. Symons, der havde ledet en anden Tatafabrik i Porbandar.

Landorph måtte rejse hjem til Danmark – syg, svækket og nedbøjet. Nogen erobring af ledelsen af fabrikkerne i Gwalior og Shahabad blev der ikke tale om. Dertil var den britiske dominans for stor, og indernes interesse i at eliminere den for lille.

Historien om Landorph er altså et tydeligt udtryk for, hvordan danskerne var et behageligt kort at spille for inderne i deres bestræbelser på at holde den britiske indflydelse i skak, samtidig med at briterne kunne holde danskerne – og de danske priser – i skak. Set med danske øjne kunne der ikke tænkes en stærkere position, da situationen blev en helt anden i 1930’erne, og modstanden mod britisk indflydelse blev forvandlet til veritabel udrensning. I politiker og åndelig leder Mahatma Gandhis (1869-1948) Indien blev direktørposterne på de indiske cementfabrikker efterhånden bemandet med folk med efternavne som Olsen, Riisager, Schønfeldt og Christensen. Sideløbende med at danskerne mistede grebet om de kinesiske cementfabrikker, satte de sig altså på styringen af de indiske.

Den indiske arbejder er smurt ind i cement fra ACC – The Associated Cement Companies Ltd. – som de indiske cementproducenter dannede som en kartelsammenslutning i 1936. ACC ønskede, at F.L. Smidth & Co. skulle indgå direkte i kartellet. Danskerne gennemtrumfede dog kontrakter, som ikke udelukkede samarbejde med ACC's konkurrenter, der hurtigt meldte sig på banen på det indiske cementmarked. Jalandhar, Indien, 2018.

|| Shammi Mehra/AFP/Ritzau Scanpix

Samtidig blev samarbejdet mellem inderne og F.L. Smidth & Co.s kontor i Bombay stadig tættere. Til tider kunne det være svært at afgøre, hvor grænsen gik mellem den danske teknologileverandør og de indiske kunder.

Sådan blev det i hvert fald i 1936, da de indiske cementproducenter gik sammen i The Associated Cement Companies Ltd. F.L. Smidth & Co. fik ved den lejlighed kontrakt på de fremtidige teknologileverancer til kartellet. Da krigshandlingerne blev indledt på de europæiske slagmarker i 1939, var den danske position i den indiske cementindustri derfor stærkere end nogensinde før.

Cementmølle til en af Onodo Cement Co.s cementfabrikker i det japansk besatte Manchukou i 1936.

|| FLSmidths arkiver

Eventyret i Indien var først lige begyndt.

Op og ned i Japan – Thorkild Stig-Nielsen

Thorkild Stig-Nielsen har vi allerede mødt. Det var ham, der forsøgte at mægle i de personlige opgør mellem Emil Schmit-Jensen og Peter Carlsson i Tangshan i 1924. På det tidspunkt var Stig-Nielsen stadig leder af F.L. Smidth & Co.s forretninger i hele Østasien. Udgangspunktet var kontoret i Beijing. I 1926 nåede kaosset under den kinesiske borgerkrig imidlertid et niveau, hvor det ikke længere gav mening at blive. Der blev alligevel ikke bygget cementfabrikker i Kina. Det gjorde der til gengæld i Japan. I efteråret 1926 rejste Stig-Nielsen derfor til Tokyo og rettede al sin opmærksomhed mod det japanske marked.

Han mødte et Japan, der for længst var forvandlet til en industrination. Det japanske marked for cement og cementteknologi stod derfor heller ikke tilbage for mulighederne i Tyskland, Centraleuropa eller Nordamerika.

Set med danske øjne var der imidlertid det problem, at japanerne enten byggede deres fabrikker selv eller købte maskineriet i USA. Det havde de gjort, siden kejser Meiji (1852-1912) havde indledt en hastig japansk modernisering efter vestligt forbillede og i den forbindelse havde købt den første cementfabrik i Tyskland i 1873. Danskerne havde aldrig fået et ben til jorden.

I løbet af 1880’erne havde Asano Cement Co. erobret den japanske cementscene under ledelse af stifteren Sōichirō Asano (1848-1930), der også byggede skibsværfter, kulindustrier og kemiske industrier. Asano Cement Co. var dermed blevet kernen i et af de største af de japanske forretningskonglomerater, zaibatsu, indtil amerikanerne tvangsopløste dem efter Anden Verdenskrig. I alt var der etableret i omegnen af 30 japanske cementproducenter.

Stig-Nielsens ankomst til Tokyo i 1926 blev indledningen på et langt sejt dansk træk for at erobre adgangen til teknologileverancerne. Som i Kina og Indien var det et arbejde, der foregik i den øverste politiske og økonomiske elite. Men de danske fordele kunne slet ikke spilles på samme måde. For i Japan var der ikke den samme afgrund mellem det teknologiske niveau hos de danske teknologileverandører og de lokale kunder. Danskerne kunne ikke lukrere på at være de eneste, der lå inde med nøglen til at få en brugbar cementindustri stablet på benene. Den nøgle havde japanerne for længst selv skaffet sig.

Hvad værre var, så holdt japanerne sig ikke tilbage for at kopiere den teknologi, de købte hos deres vestlige leverandører. Så den danske monopolteknologi var måske nok et udmærket kort at spille i Japan. I teorien måtte man bare regne med, at det kun kunne spilles en gang.

Stig-Nielsen måtte derfor indstille sig på, at der ikke var lige så let spil som i Kina og Indien. Det betød ikke, at der ikke kunne handles. Fundamentet var bare svagere, og indsatsen måtte placeres andre steder. En af de vigtigste ressourcer skulle snart vise sig at være at etablere nære personlige relationer til de ledende japanere. For selv om japanerne ikke var så nervøse for kolonimagterne fra Vesten, var de meget interesserede i begå sig blandt deres vestlige ligesindede.

For at få den danske teknologi solgt måtte Stig-Nielsen bruge en god del af sin tid på at pleje personlige forbindelser. Det drejede sig om hans egne relationer til de japanske forretningsfolk, men det drejede sig også om de to landes magteliter på niveauer, der strakte sig helt op til det danske kongehus og det japanske kejserhof.

For Stig-Nielsens eget vedkommende betød det stribevis af besøg hos de japanske kunder. Formålet var at opbygge tillid. Uden den stod det klart, at det ikke ville lykkes at få de japanske kunder i hus. I oktober 1926 kunne Stig-Nielsen samle op over for Poul Larsen hjemme i København:

Sōichirō Asano fotograferet af brændemester Bavning-Nielsen ved indvielsen af F.L. Smidth & Co.s udvidelse af en cementfabrik i Nishitama i 1929.

|| FLSmidths arkiver

“[…] for at stille alle disse klienter tilfreds, er det nødvendigt at aflægge besøg på deres fabrikker og at tilbringe store mængder tid hos dem i deres kontorer i Tokio […]”.

Tiden med kunderne var en investering i fremtidige ordrer. Og selv om det vistnok ikke indebar aktiviteter i stil med Erik Nyholms bordelbesøg i Kina, stod det klart, at der ikke kun skulle snakkes om maskiner og cement.

De personlige tillidsbånd var afgørende, også hos hovedkunden Sōichirō Asano. I 1926 kunne Stig-Nielsen fortælle Poul Larsen, at

”Asano har fuld tillid til os, og jeg tror, der er meget mere for os at gøre ved det firma i forbindelse med rekonstruktionen af deres fabrikker”.

Det kom til at holde stik. I 1927 kom den første ordre på ovne og møller fra København efter et forhandlingsforløb, hvor Sōichirō Asanos søn Ryozo Asano (1889-?) egenhændigt gennemtrumfede løsningen over for koncernens egne japanske ingeniører. Hos den japanske tekniske fabriksledelse var der både skepsis over danskernes tilbud og nervøsitet for at miste indflydelse til de FLS-folk, der pludselig var blevet en del af dagligdagen på direktionsgangene. Stillet over for de danskvenlige ejere måtte de japanske ingeniører imidlertid strække våben. Derefter tog Stig-Nielsen og Sōichirō Asano på en langvarig rejse rundt i Japan, hvor de brugte tiden på at besigtige koncernens cementfabrikker – og ikke mindst på at spille golf.

Med så nære relationer til så magtfulde japanere kunne FLS-folkene også gøre en forskel for andre danskere i Japan. Og da det var i deres interesse at få styrket forbindelserne i det japanske erhvervsliv, tog Stig-Nielsen nu fat på at koordinere opgaven.

I 1928 tog han derfor initiativ til at etablere The Danish-Japanese Society i Tokyo. De første forberedelser stod inderkredsen for: Stig-Nielsen, Henrik Kauffmann (1888-1963) og Poul Scheel (1890-1969) fra den danske legation i Japan. Derudover deltog også J.J. Bahnson (1875-1962), der havde ansvaret for Store Nordiske Telegrafselskabs aktiviteter i Fjernøsten. Fra japansk side deltog admiral Sano (1871-1956), repræsentanter for virksomhederne Mitsui & Co. og Nippon Yusen Kaisha og embedsmænd fra de japanske ministerier for infrastruktur og landbrug. Der var altså sat et stærkt hold.

Målet var at styrke relationerne og ikke mindst samhandlen mellem de to lande, og der kom for alvor skub i foretagendet, da den danske kronprins Frederik (1899-1972) gæstede Japan i 1930 og fulgte et program, som Stig-Nielsen havde tilrettelagt. I fællesskab med Mitsuis repræsentant havde Stig-Nielsen udarbejdet et udkast til vedtægter for The Danish-Japanese Society. Vedtægterne blev vedtaget ved en banket i marts med deltagelse af kronprins Frederik, den japanske premierminister Hamaguchi (1870-1931), udenrigsminister Shidehara (1872-1951) og prins og prinsesse Takamatsu – kejser Taishōs (1879-1926) tredje søn og kejser Hirohitos (1901-1989) lillebror. Prins Takamatsu (1905-1987) blev ved samme lejlighed gjort til selskabets protektor, og forbindelsen til den japanske kejserfamilie var dermed permanent. Ved banketten deltog 150 personer, der omfattede lederne af de danske virksomheder i Japan og højtstående japanere. Baron Koi Furuichi (1854-1934), direktør for kejserens tekniske universitet i Tokyo, blev valgt som selskabets formand.

Det var altså for alvor lykkedes Stig-Nielsen at få det helt tunge skyts kørt i stilling til The Danish-Japanese Society.

Det gav et bedre fundament for at netværke til fordel for danske virksomheder og især for F.L. Smidth & Co.s interesser. Men Stig-Nielsen var også aktiv på andre fronter frem mod 1930. I 1929 var han nemlig primus motor i FLS-stifteren Poul Larsens besøg i Japan, der markerede forbindelsen mellem F.L. Smidth & Co. og de japanske virksomhedsejere på højeste niveau. Formålet med Japanrejsen var nemlig, at Poul Larsen skulle være en del af en dansk delegation, der deltog i den årlige Tokyo Engineering Congress. Det handlede ikke om ingeniørvidenskab. Kongressen var en eksklusiv social begivenhed, hvor der var lejlighed til at træffe japanere, der havde indflydelse på landets industrier.

FLS-folkene satte derfor alle kræfter ind på at sikre den danske delegation en høj officiel profil. Målet var, at den omfattede dem selv, danske videnskabsfolk og ikke mindst det officielle Danmark i form af den danske gesandt Henrik Kauffmann. Stig-Nielsen havde ved selvsyn observeret, hvor vellidt gesandten var blandt japanerne, og hvor dygtig han var til at vende enhver mulighed til dansk fordel. Han lagde sig derfor i selen for at få Kauffmann med, og det lykkedes at få det danske udenrigsministerium til at betale for udgifterne, da Poul Larsen talte for sagen hos ministeriets direktør Eduard Reventlow (1883-1963) på kontoret i København.

Dermed kunne Poul Larsen mødes med de mægtigste japanske cementproducenter sammen med officielle repræsentanter fra både Danmark og fra Japan. Poul Larsens besøg i Japan foregik fra den 28. oktober til den 23. november 1930 og bestod især af møder med fremtrædende personer fra den japanske cementindustri, fra det faglige miljø og fra det politiske Japans øverste niveauer.

Detaljerne fremgår af Stig-Nielsens referat fra turen. Det beskriver, hvordan Poul Larsen på ingeniørkongressens åbningsdag blev udnævnt til Honorary Vice-President of the whole Congress. Herefter gik turen til en aftenreception, der blev afholdt af Japans premierminister, hvor ”Mr. Larsen i sin egenskab af Honorary Vice-President blev placeret med de højest placerede japanske repræsentanter”. De næste dage brugte Poul Larsen og Henrik Kauffmann på at træffe ejerne af de japanske virksomheder. Topmøderne foregik dels ved besøg på japanernes kontorer, dels ved middage, havefester og receptioner, hvor centrale aktører som Mitsui & Co.s overhoved, baron Mitsui (1900-1983), Tokyos borgmester og bystyre og ledende personer fra den øvrige japanske industri deltog. Fra den japanske regering deltog flere af de toneangivende personer, blandt andre baron Shidehara, der var Japans udenrigsminister, og som året efter overtog posten som Japans premierminister. Ved kongressens afslutningsceremoni i den japanske parlamentsbygning talte Poul Larsen til forsamlingen på vegne af både den danske og den svenske delegation. Herefter bestod programmet i en rundrejse til en række japanske seværdigheder og cementfabrikker. Flere rejsedage blev gennemført i selskab med de japanske fabriksejere og deres fruer. Aftenen inden afrejsen brugte Poul Larsen på en afskedsmiddag i Sōichirō Asanos hjem i Tokyo.

Hjemvendt til København begyndte Poul Larsen derefter at trække i trådene for at få det danske udenrigsministerium til at udstyre Sōichirō Asano med en elefantorden. Det ville have placeret den borgerlige japaner i selskab med adelige og regenter fra en række lande, som det officielle Danmark ønskede at knytte nære bånd til. Det lykkedes imidlertid ikke at få Asano dekoreret, før han døde i sommeren 1930. Det ændrede imidlertid ikke ved, at F.L. Smidth & Co. havde fået bistand fra det officielle Danmark til at flette sig ind i de højeste led i det japanske erhvervsliv og i landets magteliter.

Alt i alt lignede det en bragende dansk succes. Det var det da også. Endda i en sådan grad, at F.L. Smidth & Co. i løbet af 11 år fra 1927 til 1938 fik solgt lige så meget til japanske kunder, som virksomheden brugte 30 år på at sælge i Indien. Resultatet var umiddelbart et markedsgreb, der mindede om de monopollignende situationer i Kina og Indien. Men også kun umiddelbart. Først og fremmest var de mange kræfter, Stig-Nielsen brugte på at spille golf og mobilisere personlige netværk, og al den hjælp, han og de andre FLS-folk fik skrabet sammen fra forretningsfolk, fra diplomaterne, fra de adelige og fra de kongelige, udtryk for, hvor svært det var at begå sig på det japanske marked. Og de viste især, at den danske monopolteknologi slet ikke gav det samme kraftfulde afsæt som i Kina og Indien. Den målrettede netværksindsats var et udtryk for søgen efter håndtag at trække i på et marked, hvor F.L. Smidth & Co.s stærkeste fordel var svækket.

Efter den første bølge af ordrer på teknologi fra Valby begyndte japanerne da også at presse danskerne hårdt. Det indebar krav om, at F.L. Smidth & Co. begyndte at fremstille maskineriet i Japan og især på de maskinfabrikker og skibsværfter, som Asano-zaibatsuen rådede over. Det var danskerne naturligvis ikke meget for. For det underminerede muligheden for at samle den vigtigste viden i Danmark hos hovedkontoret i København og testanlæggene på Aalborg Portland. Samtidig øgede det risikoen betragteligt for tyveri af den danske teknologi. Det måtte man regne med. Sådan formulerede Stig-Nielsen det i 1932:

”I det øjeblik vi solgte vores første stykke maskineri i Japan, måtte vi forberede os på at blive kopieret, hvornår det skulle være”.

I løbet af 1930’erne blev det derfor nødvendigt at flytte mere og mere af maskinproduktionen fra Valby til Japan. Ellers ville ethvert greb om de japanske kunder gå tabt – uanset hvor mange kongelige venner det var lykkedes at få fat i. Det sidste skridt blev taget i 1937. Da overgik produktionen af de præcisionsgear, F.L. Smidth & Co. havde udviklet til at drive cementmøllerne, til Asanos skibsværft Tsurumi. Fra da af kunne alt til en moderne cementfabrik fremstilles i Japan.

Ved indgangen til Anden Verdenskrig i Europa havde det danske cementeventyr i Japan kun været kortvarigt. Til gengæld havde det været eksplosivt med kraftige op- og nedture.

Det var en halv sejr.

For mange fanger fotografier af landidyl og sommerafgrøder nok essensen af danmarkshistorien indtil 1960’erne. Men billedet af Danmark som en bondenation er ensidigt og viser, at der har været politisk kamp om historien. I bøndernes danmarksbillede er der ikke meget plads til forståelsen af andre kræfters betydning for, at Danmark blev en moderne industrination. Rapsmark ved Sindal i det nordlige Vendsyssel.

|| Mads Jensen/Biofoto/Ritzau Scanpix

Industrinationen

Hvis man vil fortælle verdens cementhistorie, vil flere nok med et smil på læben indvende, at det lyder som en tør affære. Men man kommer ikke uden om, at cementhistorien er helt central, hvis man vil forstå, hvad de moderne samfund er skabt af – og hvilke klimaudfordringer verden i dag står over for. Det kan illustreres med nogle få tal. Cementen tegner sig nemlig i dag for en større andel end nogensinde af alle de forskellige materialer, der udnyttes og indvindes på verdensplan: biomasse, fossile brændstoffer, metal og mineraler. Og tallet er kun gået en vej i det 20. århundrede. Nemlig op.

Det største forbrug af råmaterialer – målt i tons – sker i bygge- og anlægsindustrien, og her er cementindustriens andel steget fra 15 % i 1900 til 40 % i 1950 og 74 % i 2005. Cementindustrien tegner sig med andre ord for en betydelig og voksende andel af verdens samlede CO_2-udledning – i Danmark står Aalborg Portland for 2 % af den samlede udledning. Effekten er nærmest dobbelt, for der udledes CO_2 både fra brændslet til cementovnene og fra de kemiske forbindelser i kalken, når den opvarmes og omdannes til cement. Den sidste faktor – CO_2 fra kalken – minimeres af, at cementen igen optager kvælstof fra atmosfæren, når den indgår i beton og hærder op med vand. Det ændrer imidlertid ikke ved, at cementbranchen er i søgelyset som en af historiens største CO_2-udledere, og at der forskes intensivt i nye teknologier til reduktion af klimaaftrykket. I den indsats er de danske virksomheder – med Aalborg Portland i spidsen – fortsat blandt de toneangivende med en målsætning om en reduktion af det samlede CO_2-udslip på op til 70 %.

Kineser på cykel ved en cementfabrik i Baokang, Hubeiprovinsen, i 2008. Samtidig begyndte forhandlingerne om at forny Kyotoaftalen fra 1997 om beskyttelse af jordens klima. Aftalen indebar en reduktion af de globale udslip af drivhusgasser frem mod 2008 med 5,2 % i forhold til 1990-niveauet. I 2008 havde 183 lande ratificeret aftalen.

|| Stringer Shanghai/Reuters/Ritzau Scanpix

Denne historie har fokus på, hvordan der var danskere indblandet overalt, da cementhistorien tog sin begyndelse i Asien hen over første halvdel af det 20. århundrede.

Besøger man storbyer i Kina, Japan og Indien, kan man ved selvsyn konstatere, at cementen har fået enorm betydning for, hvordan det moderne Asien kom til at se ud. Der bruges cement overalt og til alt. Selv lygtepælene er lavet af beton. Der bruges i det hele taget cement i Asien på en måde, der er langt mere direkte og upoleret end i Vesten, hvor materialet ofte forbindes med noget umenneskeligt og uønsket, men alligevel er en kernebestanddel i alt nyt byggeri. Fortællingen om, hvordan det er blevet sådan, har Jens Marinus Jensen, Harry Schrøder, Ejnar Lassen Landorph, Thorkild Stig-Nielsen og mange andre danskere i hovedrollerne.

Men beretningen om dagligdagen for danskerne i Asiens cementindustri handler også om, hvordan det kunne gå til, at virksomheder og personer fra en fjern, politisk og økonomisk ubetydelig nordeuropæisk nation kunne få så afgørende en rolle i Asiens industrialisering. Det er en historie om de vilkår, der har været og stadig er for at drive multinational virksomhed med et udgangspunkt som det danske.

Løfter man blikket fra enkeltpersonernes dagligdag, kan fortællingen nemlig ses som et udtryk for, hvordan det ikke kun er en begrænsning at komme fra en lille økonomi. Det er derimod en rigtig god illustration af, hvordan et overskueligt, velreguleret hjemmemarked kan give særligt gode muligheder for koordinering af ressourcer og strategisk tænkning over virksomhedsgrænser og på tværs af skellet mellem offentlige og private aktører. Muligheder, som kan være vanskelige eller måske nærmest umulige at tilvejebringe i store lande med store økonomier.

Fortællingen om danskerne i Asiens cementindustri viser, hvordan danske virksomheder har stået med særligt gode kort på hånden for at blive det, økonomer og virksomhedsforskere kalder born globals. Altså virksomheder, der tidligt og hurtigt gør deres aktiviteter internationale. Og om, hvordan danske virksomheder stadig kan trække på lignende fordele i dag – især inden for videnstunge brancher.

Det kan dermed også ses som en helt anden historie end det billede af en lidt indadskuende bondenation, der tit og ofte har domineret fortællingerne om Danmark og danskerne – og som vi stadig støder på i nutiden, når der skal tages stilling til landets fremtid. Fortællingen her i bogen peger på, hvordan hovedforklaringen på danskernes velstand ikke skal findes hos landbruget og dets organisationer. Den skal snarere findes ved en målrettet udvikling siden 1800-tallets slutning af det potentiale, der har været og er for at satse på Danmark som en moderne erhvervsnation. Det handler om et potentiale med industrien og de højteknologiske produktionserhverv i hovedrollerne.

Det var på det danske hjemmemarked, at der blev skabt et fundament for, at danskerne havde noget at sælge, som de teknologihungrende kineserne, inderne og japanerne ikke kunne gå så mange andre steder hen for at købe – og som de faktisk slet ikke kunne få, hvis de både ville have det bedste af det bedste og samtidig undgå at lukke stærke aktører fra de stærkeste vestlige kolonimagter ind ad bagdøren. Det skete ved en effektiv arbejdsdeling hen mod 1900 – med uddannelse, forskning, udvikling og produktion. Ved at fordele opgaver mellem flere aktører – som teknologiudvikling hos F.L. Smidth & Co. og cementproduktion hos Aalborg Portland – blev der skabt mulighed for, at de hver især kunne fokusere på at dygtiggøre sig inden for netop det felt, de var tildelt. Og i kraft af nært samarbejde og koordinering kunne niveauet for den samlede indsats dermed løftes op til helt nye højder.

Fremgangsmåden var karakteristisk for den industrielle udvikling i hele den vestlige verden. I Danmark var der imidlertid særligt gode vilkår for at få modellen til at fungere. Reelt var det kun de velorganiserede tyske konkurrenter, der formåede at matche danskerne. Af de nyuddannede ingeniører fra Den Polytekniske Læreanstalt kunne F.L. Smidth & Co. plukke de bedst egnede kandidater til det arbejde med udvikling og salg af teknologi, der var virksomhedens speciale. Det ekstremt dyre arbejde med opfindelser, afprøvning og driftstest af det tunge maskineri – kernen i det, vi i dag ville kalde innovation – kunne foregå i samarbejde med den danske cementbranche med Aalborg Portland som omdrejningspunktet. Og fordi markedet for cement i Danmark var overskueligt og kontrollerbart, var det muligt at holde konkurrenter fra døren, så F.L. Smidth & Co. i ly af et effektivt monopol kunne sende regningen for innovationen direkte videre til de danske cementforbrugere. Det blev fundamentet for udviklingen.

Den danske monopolteknologi blev afgørende på verdensplan og var uden sammenligning det vigtigste argument for de danskere, der rejste ud for at sælge de maskiner, der kom ud af F.L. Smidth & Co.s værksteder i Valby. Det blev derfor også udslagsgivende for, hvordan deres dagligdag formede sig i Kina, Indien og Japan.

I Kina betød det, at danskerne kunne sætte sig på kontrollen med cementindustrien i det meste af et halvt århundrede. Situationen vaklede imidlertid i 1930’erne, da kineserne efterhånden selv fik kompetencer til at lede cementfabrikkerne. Det blev en forsmag på nutidens kinesiske marked, der i vid udstrækning kan fungere på egne præmisser.

I Indien førte den teknologiske fordel danskerne ind i et kompliceret spil, hvor de indiske fabriksejere havde udpræget interesse i at spille dem ud mod briterne – og vice versa. Det blev et optimalt udgangspunkt for fortsat at lukrere på den danske monopolteknologi, da briterne blev fortrængt fra Gandhis Indien i løbet af 1930’erne.

I Japan kom betydningen af den teknologiske fordel til udtryk ved, at japanerne allerede selv lå inde med viden og teknologi. Danskerne stod derfor afgørende svagere og måtte have hjælp af det officielle Danmark og kongehuset, der kunne åbne døre til samarbejdspartnere. Det lykkedes ret godt, men der var ikke en stærk dansk kontrol med den japanske cementindustri, da Anden Verdenskrig brød ud og for en tid markant ændrede vilkårene for den dansk-japanske samhandel.

Selv om det måske gør det, så burde det egentlig ikke overraske, at virksomheder fra en lille økonomi som den danske har erobret globale førerpositioner inden for højteknologiske brancher i hele det 20. århundrede. Og når det ikke bør overraske, skyldes det ikke kun, at det er relativt enkelt at opstille forklaringer på, hvorfor danske virksomheder generelt har stået stærkt, når de skulle ud på verdensmarkedet. Det skyldes også, at fortællingen om Danmark som højteknologisk vidensnation har været fortalt siden begyndelsen af 1900-tallet, hvor lanceringen af den – for at det ikke skal være løgn – også havde F.L. Smidth & Co. i en hovedrolle.

I den berømte tale ”Danmark som Industriland” til Industrirådet kunne den ene af FLS-stifterne, Alexander Foss, nemlig allerede i 1912 næsten profetisk pege på det store potentiale i at styrke dansk storindustri og orienteringen mod eksportmarkederne. Efter hans mening var Danmarks geografiske placering og høje uddannelsesmæssige niveau den største ressource i en tid, hvor landbruget ikke længere kunne forventes at brødføde den voksende befolkning. Han henviste til erfaringerne fra skibsfart, køleindustri og hans egen cementindustri, der viste, hvordan danskerne var dygtige til at erobre nicher i verdensmarkedet. I Alexander Foss’ øjne lå der ikke alene et stort potentiale for rigdom og ventede, det var også aldeles nødvendigt at forløse det. Der var nationale interesser på spil. Ikke mindst i lyset af nederlaget i 1864.

Siden har historikerne kunnet pege på, hvordan han fik ret – og hvorfor det ikke kun var i Danmarks tilfælde, at det blev en fordel at komme fra en lille nation med en lille økonomi i en stadig mere globaliseret verden.

Blandt internationale forskere arbejder man ovenikøbet med en særlig kategori: succesfulde små økonomier. Det vil sige lande, der netop har været dygtige til at fremelske globalt orienterede nichevirksomheder inden for højteknologiske felter, og som derfor relativt set har klaret sig bedre end store industrinationer som Tyskland og Storbritannien. Ud over Danmark kan man fx fremhæve Schweiz, der er kendt for sine fødevarer og farmaceutiske industri, og Holland med sine elektriske produkter og elektronikindustri. Bevæger vi os uden for Europas grænser, har der også været peget på Israels toneangivende rolle inden for softwareudvikling i årtierne omkring årtusindskiftet.

Hovedforudsætningen har naturligvis været frihed og åbenhed over for mulighederne for at bevæge sig ud på det globale marked. Men det har også krævet rammer for en effektiv koordinering og samarbejde om de begrænsede ressourcer, der har været til rådighed i de mindre økonomier. De rammer er helt gennemgående blevet til på grundlag af stabile og godt organiserede arbejdsmarkeder, der har været skabt af velfungerende politiske systemer og institutioner. Det har krævet økonomisk lighed, lave grader af social konflikt og høje grader af investeringer i videnskapital.

Alexander Foss pegede på gode uddannelser og Danmarks placering som nogle af landets vigtigste råstoffer. Danmark skulle satse på industri og eksport.

|| Peter Elfelt/Aalborg Stadsarkiv

For Nordens vedkommende er landenes rigdom blevet kædet direkte sammen med fænomener som sociale reformer, indkomstbaserede pensionssystemer, politiske reguleringer, stærke fagforeninger, statsejede selskaber og liberale tilgange til etableringen af åbne markeder. Og for Danmarks vedkommende har forskere peget på, hvordan friheden for erhvervslivets aktører på den ene side og koordineringen og samarbejdet på den anden side kom med fænomener som næringsfriheden i 1862, 1800-tallets liberale banklovgivning, andelsbevægelsen, forløberen for den danske model med septemberforliget i 1899 og den markante udvidelse af den statslige regulering af erhvervslivets forhold under Første Verdenskrig.

Lokalhistorien fra Aalborgs cementindustri og historien om danskernes aktiviteter i Asiens cementindustri er altså blot små hjørner i en langt større fortælling om udviklingen af kapitalismens Danmark – og om nutidens velstand. Men selv om historien altså ikke bør overraske, kan der alligevel være grund til at spørge, hvor den blev af i fortællingen om det moderne Danmark. For når det først er 100 år senere, den bliver kendt, handler det ikke kun om, at det først er nu, at F.L. Smidth & Co. har givet mulighed for et kig i de arkiver, virksomheden hidtil har holdt for sig selv. Det handler lige så meget om, at bønderne har erobret en hovedrolle i billedet af, hvad der har skabt det moderne Danmark – og dermed i fortællingerne om, hvad der har virket i fortiden, og hvad der skal satses på i fremtiden.

I det billede har der ikke været meget plads til industrien.

Gårdmandsfortællingen

Når det drejer sig om det moderne Danmarks vækst og velstand – hvad danskerne har levet af – har historier om landbruget og de danske bønder som regel været i forgrunden. Det har der været rigtig god grund til, for vigtigheden af de danske bønder og af deres indsats er indiskutabel. Når der imidlertid alligevel er grund til at hæfte sig ved det, skyldes det, at der ofte har været et ensidigt fokus på bønderne. Landbrugsbilledet kan nemlig være svært at få til at stemme overens med, at hovedparten af befolkningen har boet i byer siden 1890’erne, og at danskerne jo også har levet af andet end landbrug før midten af det 20. århundrede.

Helt overordnet har det været en sejlivet grundfortælling – både i dansk historieskrivning og i den folkelige bevidsthed – at Danmark forblev et landbrugsland, samtidig med at andre lande blev forvandlet til industrinationer. Industrien har derfor nærmest været betragtet som en invasiv art, der har forstyrret en oprindelig dansk folkekarakter. I dette billede har landbruget fået hovedrollen som danmarkshistoriens drivende kraft, og æren er især blevet tildelt de selvstændige danske gårdmænd – også for det 20. århundredes erhvervsmæssige modernisering. At det blev sådan, er hverken tilfældigt eller et udtryk for en virkelighed, der ikke også kunne fortælles andre historier om. Det er derimod et udtryk for en kamp om fortolkningen af både nutid og fortid, der fulgte i kølvandet på 1700-tallets landboreformer og 1800-tallets romantiske historieskrivning. Og det er ikke mindst et udtryk for, at bønderne og deres organisationer gik af med sejren i den kamp.

Udgangspunktet var det billede af Danmark, som historikere som Thyge Rothe (1731-1795) og P.F. Suhm (1728-1798) og siden digter og præst N.F.S. Grundtvig (1783-1872) tegnede af Danmark. Det var et danmarksbillede befolket af bønder, der var frie, ligeværdige og oplyste, indtil en ny, og især tysk, adel og gejstlighed indvandrede til landet i middelalderen – og underlagde bondebefolkningen en ødelæggende undertrykkelse. Det var derfor også et billede, der passede ualmindeligt godt med de fortællinger, der blev fortalt af historikere med tilknytning til den gårdmandsstand, der nød godt af landboreformerne. Med den romantiske fortælling om bøndernes Danmark kunne især stavnsbåndet (1733-1788) nemlig gøres til et symbol på et udansk godsejeråg, der fastholdt uhensigtsmæssige dyrkningsformer med hoveri, fæstebrug og undertrykkelse – strukturer, der siden middelalderen var kommet hele nationen til skade. Og konklusionen var, at med landbrugsreformerne var der igen grobund for, at bønderne kunne komme til nationens redning ved at indtage deres rette plads i en oprindelig samfundsorden.

Bibeholdelsen og udfoldelsen af noget oprindeligt dansk – stedfast i bondens jordbundne arbejde og udmøntet i hans konstante sindelag og folkelighed – kom til at fremstå som fremtidens løsen. I kraft af landbrugets konstante selvlegitimering gennem historieskrivning og højtideligholdelse af jubilæerne for reformerne fik billedet af de danske bønder som samfundets drivende kræfter et gennemgribende tag i den danske identitet.

Hele det bondefikserede fortællekompleks er siden blevet kaldt ”gårdmandslinjen” i dansk historieskrivning, og i den var der dårligt plads til industrien. Den kom derimod til at fremstå som endnu en truende og udefrakommende bevægelse – ikke uden paralleller til opfattelsen af middelalderens adel og katolske kirkevæsen – der bar kraften til at forstyrre og fordærve en dansk folkesjæl. Som det blandt andet blev udtrykt i Politikens anmeldelse af kulturkritiker og samfundsrevser Poul Henningsens (1894-1967) film Danmark i 1935, der blev opfattet som en provokation i brede dele af befolkningen:

”Alle disse kedsommelige kraner, ensformige telefontråde, skønhedsforladte lysmaster, hæslige vindmotorer og pulsende lokomotiver er ikke Danmark”.

Det blev på den måde et grundsyn på industrien, at den var en stor, fremmedgørende og nærmest fjendtlig kraft, der var formet af storkapitalens og de store selskabers organisationsformer, mens især historien om andelsbevægelsen baseret på den frie og mellemstore gårdmandsstand kom til at stå som modbilledet. Det var et udtryk for den decentrale, lokalt orienterede nationale grundkarakter, der var i stand til at modstå presset udefra og skabe sin egen form for industrialisering. Industrien fik på den måde rollen som noget nærmest udansk, mens de gavnlige effekter af den industrialisering, som alle jo kunne se fandt sted, paradoksalt nok kunne tilskrives landbruget – med andelsbevægelsen som alibiet. Mel, smør og bacon, der i andre lande opfattes som industriprodukter, fik i Danmark status af landbrugsvarer. Resultatet blev, at vi fik to modsatrettede og uintegrerbare versioner, nemlig den ’rigtige’ industri repræsenteret ved udlandets store kapitaltunge foretagender og en mere ædel, bondebåret og decentral dansk version.

Transportbånd for alternative brændsler til roterovn på Aalborg Portland. Moderne cementproduktion foregår ikke kun med kul som brændselskilde. På Aalborg Portland har skidt og møg populært sagt været forvandlet til grøn cement i årtier. Kød- og benmel, tørret spildevandsslam og industrielt affald som plast, papir og træ er blandt de ikke-fossile alternativer, der er med til at gøre energiforbruget grønnere.

|| Aalborg Portland

Gårdmandslinjen i danskernes selvbillede lever stadig. Det er kommet tydeligt til udtryk flere steder i de senere år. Også i sammenhænge, hvor den har haft mulighed for at udøve stor indflydelse på danskernes selvopfattelse. I Danmarks Radios seneste store historiesatsning Historien om Danmark (2017) var industrivirksomhederne og det moderne danske erhvervsliv skrevet helt ud af fortællingen. Det blev Danmarks Radio kritiseret for, da udsendelserne blev sendt i bedste sendetid. Svaret på kritikken var, at der var tale om et redaktionelt valg. Der havde ganske enkelt ikke været plads til at få alt med. Det kan naturligvis være et godt argument. Det ændrer imidlertid ikke ved, at det redaktionelle valg hos Danmarks Radio også kan tolkes som et udtryk for en tendens.

Andre steder, fx i Berlingske Tidende i 2011, kan der findes lignende eksempler:

”Den danske velfærd hviler på et fundament af køer, svin og alt det mel, møllerne har kunnet male på agerjordens hvede. Skoler, sygehuse og motorveje ville ikke være de samme uden en flok hårdtarbejdende danske bønder”.

Selv i Danmarks Radios udsendelsesrække De skabte Danmark, der netop var møntet på at fortælle om den danske industrialisering, stak forestillingen om den ikke særligt industriagtige bondenation snuden frem. Programomtalen i 2007 tegnede således et grundbillede, der ikke ligger langt fra en fortælling med de danske hjemmegroede bønder i hovedrollen:

”Men selv midt i denne rivende industrialisering havde det hyggelige og harmoniske Danmark nok i sig selv. Vi var nøjsomme og kunne selv og havde ikke brug for resten af verden. Få tænkte rigtig store tanker. Men det ændrede sig […] Efter Anden Verdenskrig startede eksporteventyret, og den lille danske fabrikant viste sig fra en ny side. Efter et lille tilløb på knap hundrede år blev vi en nation, der eksporterede og producerede højteknologi til udlandet”.

Det kan jo være meget vanskeligt at få fortællingerne om Jens Marinus Jensen, Harry Schrøder, Ejnar Lassen Landorph og Thorkild Stig-Nielsen til at hænge sammen med et billede af et hyggeligt og harmonisk Danmark, der var nøjsomt og ikke havde brug for resten af verden. Et Danmark, der ikke var præget af store tanker, før de små fabrikanter nærmest ud af det blå fandt på at blive højteknologiske og globale.

Det hænger faktisk overhovedet ikke sammen. Og det rejser spørgsmålet om, hvorvidt historien om Landbrugsdanmark ikke netop er ... en historie? Kunne der ikke også fortælles andre, og måske mere rigtige, versioner af de seneste 200 års danske erhvervshistorie? Fortællinger, der også peger på andre udviklingslinjer i danmarkshistorien – og som dermed kunne tegne et bedre billede af de erfaringer, vi i fællesskab skal agere ud fra, når kursen skal lægges for fremtiden.

Det behøver vist ikke være en hemmelighed, at denne bog argumenterer for, at vi sadler om.

Videre læsning

Andersen, Steen og Kurt Jacobsen: Foss. Børsens Forlag 2008

Biografien fortæller om Alexander Foss’ virke som medskaber af F.L. Smidth & Co. og som politisk aktiv i erhvervs- og landspolitik i 1900-tallets første årtier.

Boje, Per: ”Afskedsforelæsning på SDU af Per Boje: Livet som historiker og noget om fortællingen om, hvorfor Danmark blev rigt – og ikke rigere”. Temp – tidsskrift for historie, årgang 7, nr. 13, 2016

Skarp diskussion af, hvad industriens glemte plads har betydet for danmarkshistorien og for forståelsen af dansk velstand.

Fellman, Susanna m.fl. (red.): Creating Nordic Capitalism: The business history of a competitive periphery. Palgrave Macmillan 2008

Grundig analyse af, hvorfor de små nordiske økonomier blev nogle af verdens rigeste i løbet af det 20. århundrede.

Kjærgaard, Thorkild: ”Gårdmandslinien i dansk historieskrivning”. Fortid og Nutid 1979

Kortfattet og skarp gennemgang af gårdmandsstandens succes med at sætte sig selv i centrum for den nyere danmarkshistorie.

Pedersen, Morten: When China awakens … Dansk multinational virksomhed i Asien før Anden Verdenskrig. Syddansk Universitetsforlag 2018

Detaljeret indkredsning og diskussion af baggrunden for F.L. Smidth & Co.s etablering som multinational virksomhed i Sydøstasien, Kina, Japan og Indien i årene 1890-1938.

På 100danmarkshistorier.dk findes den omfattende litteratur, som forfatteren har anvendt til at skrive bogen, ligesom der er noter til bogen.

I samme serie

Poul Duedahl Gudhjemtid

Bertel Nygaard Grundloven

Søren Hein Rasmussen Fri porno

Louise K. Skyggebjerg Industri på udstilling

Søren Mentz Den islandske revolution

Bo Lidegaard Danmark i krig

Johan Heinsen Det første fængsel

Ulrik Langen Struensee

Rasmus Rosenørn Beatlemania

Heidi Jønsson Indvandring i velfærdsstaten

Kristine Kjærsgaard Danmark i FN

Lars Boje Mortensen Saxo

Lisbeth M. Imer Rigets runer

Cecilie Bønnelycke Sædelighedsfejden

Sebastian Olden-Jørgensen Svenskekrigene

Torben Kjersgaard Nielsen Dannebrog

Bo Fritzbøger Vildt vejr

Helle Vogt Jyske Lov

Jes Fabricius Møller Grundtvigs død

Jens Lei Wendel-Hansen Grønlands Amt

Carsten Porskrog Rasmussen Hertugdømmet

Kenn Tarbensen Fisk til folket

Mogens Rüdiger Oliekrisen

Bo Poulsen Stormflod

Bent Blüdnikow Jødefejden

Lars Andersen Den glemte inkvisition

100 danmarkshistorier

Danmarks historie serveret i små og overkommelige bidder. 100 forskere fra landets universiteter, arkiver og museer tager i 100 bøger a 100 sider fortiden under kærlig behandling og fortæller med vid, humor og kløgt om det, der var. Og det, der er.

100 danmarkshistorier finder du på en række platforme:

Spil med i MegaNørds app Dyst!, og dyst med vennerne om Danmark og dengang.

Besøg danmarkshistorien.dk, og oplev fortiden gennem artikler, film og kilder.

Kig forbi HistorieLab.dk, der arbejder med historiske temaer. Især for grundskolen.

Mød op på Folkeuniversitetet, og hør foredrag med forfatterne.

Læs med i Politiken.

A.P. Møller Fonden har støttet projektet og gjort det muligt at udgive og formidle de 100 danmarkshistorier.

Find info på 100danmarkshistorier.dk

Her kan man også tegne abonnement.

Cementen

© Morten Pedersen og Aarhus Universitetsforlag 2019

Serie: 100 danmarkshistorier

Forlagsredaktion: Peter Bejder

Tilrettelæggelse, sats og omslag:

Camilla Jørgensen, Trefold

Repro: Narayana Press

E-bogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978 87 7219 010 5

Projektet 100 danmarkshistorier er støttet af A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

Projektets styregruppe: Thomas Bloch Ravn (Den Gamle By), Thorsten Borring Olesen (Aarhus Universitet), Mette Frisk Jensen (danmarkshistorien.dk), Søren Hein Rasmussen (MegaNørd), Torben Kjersgaard Nielsen (Aalborg Universitet), Bo Lidegaard (dr.phil., forfatter), Anne Løkke (Københavns Universitet), Camilla Mordhorst (Dansk Kulturinstitut), Lars Boje Mortensen (Syddansk Universitet), Keld Møller Hansen (Danmarks Borgcenter), Rikke Louise Alberg Peters (HistorieLab), Hans Schultz Hansen (Rigsarkivet), Nils Arne Sørensen (Syddansk Universitet), Sten Tiedemann (Folkeuniversitetet i Aarhus), Ulla Tofte (M/S Museet for Søfart) og Anette Warring (Roskilde Universitet)

Læs mere om projektet på

100danmarkshistorier.dk

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk